Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

A vezér (Az alvilág vezérei 1. – bővített újrakiadás), 2023

Az orosz (Sötét lelkek 1.), 2023

A királynő (Az alvilág vezérei 2. – bővített újrakiadás), 2023

A holló (Sötét lelkek 2.), 2023

Copyright © Marilyn Miller, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-07-9

Prológus

Szikrázóan süt a nap. Olyan mintha a világ minden egyes apró kis részlete kristályból lenne. A kemény járólap, melyen lépkedek, a bútorok, melyeken incselkedve pihen meg a napfény, a virágok szirmai, melyekről lehullik az utolsó harmatcsepp is.

Mintha egy könnycsepp lenne, ami az életet siratja…

Hirtelen beborul az égbolt, és a szemet gyönyörködtető csillogást felváltja a vészjósló sötétség. A lépteim egyre szaporábbak lesznek, ahogy a ház felé szaladok. A körülöttem lévő súlyos csendet megtöri egy éles sikoly. Nem tudom eldönteni, hogy az én hangom élesebb, vagy az, amit hallok. Szó szerint bevágom magam előtt az ajtót, majd valamin elcsúszom, és hanyatt esem.

Meleg.

És ragad.

Nagy nehezen felülök, majd felemelem mindkét kezem. Vörös, szinte feketébe hajló. A ruhámba törlöm, aztán imbolyogva felállok és továbbmegyek. Mintha a körülöttem lévő világ összezsugorodna. Egyre kevesebb a hely. Már csak egy ajtót látok, amely mellett éles fény szűrődik ki. Nem habozok, azonnal rámarkolok a kilincsre és kinyitom.

Ő áll előttem.

Makulátlanul.

Hófehér öltönyben és ingben.

Akárcsak Jézus.

Azt hiszem, én is istenként tekintettem rá mindig. De míg ő patyolattiszta, rólam csöpög a vér.

Elém áll, arcon csókol, majd megfogja a kezem, ami görcsösen kapaszkodik valami hidegbe és keménybe.

Az arcom elé tartja a fegyveremet.

Fényes.

És halálos.

– Nem futhatsz el az elől, akinek születtél. – Gonosz mosoly ül frissen borotvált arcán. Megfogja a vállam és megfordít. Az ajtón túl, ahonnan jöttem, minden csupa vér és sötétség. A földön mindenfelé holttestek hevernek. Nők és férfiak. Fiatalok és öregek, sőt még gyerekek is. Minden vörös és fekete, kivéve a virágokat, melyek körülöttük hevernek szerteszét. Hófehér rózsák, amiknek szirmaik már feketébe hajlanak…

Forró könnycseppek gurulnak végig jéghideg arcomon, közben olyan erősen szorítom a fegyver markolatát, amilyen erősen csak tudom.

– Gyilkos vagy! – Suttogja a fülembe az a férfi, akiről azt hittem, hős. Akiről azt hittem, meg fog védeni a szörnyetegektől, akik mindig körülöttem ólálkodnak.

– Nem! – Tiltakozón megrázom a fejem.

– Dehogynem. – Megszorítja a vállam. A fájdalom egy szempillantás alatt végigcikázik ernyedt testemen. – Nem menekülhetsz! Ez vagy te! Ez az életed! – a hangja jéghideg borzongás. – Ne feledd! Mindig lesz egy árnyék, aki utánad leselkedik. Aki megmutatja neked, hogy valójában hova tartozol…

Cataleya

Szeretném kitörölni a rémálmokat, amik majdnem minden éjjel kísértenek, de nem tudom. Minden éjjel látom azoknak az arcát, akik miattam haltak meg. Halált hoztam emberekre. Vajon, ha a világ tudná, ki vagyok valójában, ugyanúgy nézne rám, mint most? Egy kedves lányra, aki mindennap felkel és elmegy dolgozni? Akinek az élete ugyanolyan egyszerű, mint bárki másé? Nem. Megvetnének és elítélnének. Hiszen így működik a világ, amelyben élünk. Nem számít, hogy milyen lélek lakozik a testben. Csak a külsőség fontos. Vagy az, amit mondanak nekünk. Hatással vannak ránk a barátaink. Elferdít minket az a kép, melyet a rohanó modern világ akar ránk erőltetni.

Legyél különleges!

Legyél tökéletes!

Legyél karrierista és szép!

Csakhogy a világ, amelyben élünk, ennél sokkal összetettebb és sokkal aljasabb. Hiszen a külsőségek mögött, ha leásunk egészen mélyre, ocsmány dolgokra bukkanunk. Olyan világra, amelyről az emberek tudnak, de nem látják. Olyan világra, ahol farkastörvények uralkodnak. Ahol a gyenge meghal, az erős életben marad. Ebbe a világba születtem én is.

Salvatore vagyok.

Az egyik leghatalmasabb maffiacsalád gyermeke. Viszont ez a név hosszú-hosszú ideig nem mondott nekem semmit. Hiszen Hugo Escobal lányaként ismertem meg a maffia könyörtelen világát. Azt hittem, oda tartozom. Az apámnak nevezett férfi bizony jól mozgatta a szálakat. Elrabolt az igazi családomtól, akiket hidegvérrel megölt. A bátyámat is kivégezte volna, ha tudja. De Alexander megmenekült. Arra tette fel az életét, hogy megbosszulja a családunk halálát, és arra, hogy megtaláljon engem. A húgát.

Valóban talált egy lányt.

De az, akit ő akar, már nem én vagyok. Megpróbáltam azzá válni, de nem sikerült. Majd hirtelen azon kaptam magam, hogy sehová sem tartozom. Nem lehetek egy olyan család tagja, amelyre nem emlékszem. És nem lehetek egy olyan családé sem, melyet tiszta szívből gyűlölök.

Így úgy döntöttem, új életet kezdek. Távol Kolumbiától és távol a bátyámtól. De leginkább távol a maffiától.

Alexander nem értette meg, hogy miért tagadom meg azt, akinek születtem. Nem érti, milyen harcok és milyen fájdalom dúl a szívemben. Ő emlékszik egy kislányra, a kis hableányra, aki imádott úszni. Aki hitt a hercegnőkben. Aki megsiratott minden egyes virágot, amit levágtak a tövéről.

Ő emlékszik. Én viszont nem.

Néhány emlékkép elővillan a semmiből. De minden csak összevisszaság. Emlékszem egy dalra. Hallok a fejemben egy hangot. És talán még egy női arc is feldereng a semmiből. Szeretnék emlékezni, de az emlékezni akarás fájdalmas. Mire felidéznék egy képet, azonnal törli egy másik. Egy erősebb. Escobal. Azok az évek, amiket lányaként töltöttem el. Mintha két ember élne bennem. Két lány, akik egymással harcolnak. Mindegyik a saját emlékeiért.

Újakat akarok. Olyan pillanatokat, amik egyikükhöz sem tartoznak.

– Cataleya!

Cataleya…

A lány, aki sehova sem tartozik…

– Igen? – Azonnal felpattanok az asztal mögül. Az új életem itt kezdődött, New Yorkban. Elég messze vagyok attól a két lánytól, és elég közel ahhoz, hogy valóra váltsam az álmomat.

– Szétválogattad az anyagokat? – kérdezi csípősen Layla, csípőre tett kézzel.

Layla Carmen jobbkeze. Ha valaki fényesre tudja nyalni a főnöke seggét, na, az ő. Ebben a szakmában majd ugyanolyan farkastörvények uralkodnak, akár az alvilágban. Mindenki megpróbál valahogy a felszínen maradni. Én is. Viszont Layla bizony előszeretettel szeretne a víz alá nyomni és megfojtani.

– Persze. Épp a leltárt készítem.

– Helyes. Mielőtt hazamennél, takaríts ki! Tiszta szutyok itt minden! Tudod, hogy Carmen nem szereti a rendetlenséget. – Pimasz mosolyra görbül a szája, majd amilyen hangosan érkezett, ugyanolyan hangosan távozik. Éktelenül magas sarkú cipőjének kopogása szinte visszhangzik körülöttem.

Nos, igen…

Nagy álmokkal érkeztem a városba, de ezek a nagy álmok még csak egy poros szobáig jutottak. Alexander erősködött, hogy nekem nem kell dolgoznom. Megalapítjuk a saját cégemet és cégvezetőként dolgozhatok. Csábító ajánlat, nem igaz? Másnak minden bizonnyal az lenne. Viszont nekem nem volt az. Soha nem kellett megküzdenem semmiért. Természetes volt a gazdagság. Az, hogy bármit megvehetek magamnak. Az, hogy oda megyek, ahová csak akarok. Meg akartam tapasztalni, hogy milyen az igazi élet. Milyen, amikor fokról fokra kell lépkedned. Hogy milyen érzés? Őszintén? Szar. Mint mikor pofára esel és megütöd magad. A valóság fájdalmasan az arcodba üvölti, hogy veszítettél! De te mit csinálsz? Felállsz. Mert nem tehetsz mást. És azt hiszem, ezt jelenti embernek lenni. Megismerni önmagad, miközben újabb és újabb akadályokat győzöl le az utad során. Messze van még az út vége. Tudom, hogy nagyon sokszor el fogok még esni. Sőt, lesz olyan, aki segít is majd ebben. De én mindig fel fogok állni! Küzdeni fogok! Mert él bennem egy lány, aki ezt akarja. Mintha egy belső hang suttogna. Annak a lánynak a hangja, aki lenni akarok.

Miután kitakarítottam a hatalmas termet, összeszedem a cuccomat és hazamegyek. Megbeszéltem a bátyámmal, hogy hétvégére hazautazom hozzájuk. Azt mondta, muszáj látnom az ikreket, mert nagyon édesek. Alexander mindig hűvös és kimért. Keménykezű maffiafőnök, viszont ha a családjáról van szó, olyan, akár a puding. Remeg és édes. Talán ezt az oldalát szeretem a legjobban. Mert ezekben a pillanatokban képes megmutatni, hogy ő is ember. Hogy ő is képes érezni, szeretni és félni. Rengeteg szarságon mentek keresztül Serenával, mire eljutottak oda, ahol most vannak. Hosszú és véres hadjárat volt ez, ami végül elhozta számukra a szeretetet és a békét. Igazából a bátyám szerencsés fickó, amiért olyan nőt talált maga mellé, mint Serena. Ha ő nem szereti annyira, ha nem küzdött volna kettejükért, Alexander talán sohasem tudja meg, mi az igazi boldogság. És ez ritka. Ritka, hogy a maffián belül ilyen boldog lehet valaki. Hogy olykor többre becsüli az életet, mint a halált. Hogy a család képes a hatalom fölé kerekedni. És hogy a szeretet képes maga alá gyűrni a kegyetlenséget.

Mielőtt elindulok, muszáj bemennem a mosdóba. Igaz, alig több mint félórányira lakom a munkahelyemtől, azonban a hólyagomnak ez mégis egy örökkévalóságnak tűnik.

Ahogy benyitok, furcsa hangokat hallok az egyik vécéből. Összeráncolom a homlokom és közelebb lépek.

– Hahó! – Bekopogok. – Jól vagy?

– Húzz el! – szűrődik ki az ajtó mögül ingerülten.

– Úgy lesz. De előtte megvárom, amíg kijössz.

– Azt mondtam, húzz el! – érkezik ezúttal a hisztérikus válasz.

– Megyek, pisilek.

Elfoglalom a másik vécét és gyorsan elvégzem a dolgom. Ahogy lehúzom, hallom, hogy kinyílik az ajtó. Én is azonnal kilépek. Az egyik modell áll velem szemben lefolyt sminkkel, a kézmosóhoz indul, hogy megmossa az arcát. Mellé lépek, és míg kezet mosok, őt nézem.

– Elmondod, mi a baj?

– Nincs szükségem terapeutára.

– Oh, nem kell félned, csak egy mezei takarító vagyok.

– Takarító? – Elhúzza a száját és felém fordul. – Nem te válogatod a ruhákat a nagyteremben?

– Ja, igen. Azt is – megrántom a vállam.

– Megyek.

Megpróbál elmenni, de megfogom a karját.

– Miért hánytatod magad?

– Nem hánytatom.

– De igen. Hallottalak már máskor is.

– Engedj el! – Elrántja a kezét.

– Miért?

– Van fogalmad róla, milyen elvárások vannak a modellekkel szemben?

– Sejtem – ezúttal én húzom el a számat. Kissé túlzásnak érzem, hogy attól lesz valaki szép és csinos, ha zörög a csontja, miközben végigsétál a kivilágított kifutón. – Akkor sem teheted ezt magaddal.

– Mert te megtiltod?

– Nem. Én csak jót akarok neked.

– Jót… – fintorog. – Ha jót akarsz, szerintem dolgozz keményebben, hogy ne a port törölgesd a polcokról és a ruhákat válogasd! Szép vagy – végignéz rajtam. – Nagyon szép. És talán még okos is.

Kétséged se legyen!

Három diplomám van, amivel mégis kitörölhetem a seggem…

– Ne akarj okoskodni! De legfőképpen ne szólj bele az életembe! – mondja, majd kiviharzik a mosdóból.

A divat világa bizony kemény. Talán vetekszik a maffiáéval. Na jó, annyira azért nem, de itt is képesek az emberek kifordulni önmagukból, ha pénzről és hatalomról van szó. Mert azért valljuk be, a divatban és annak diktálásában nagyon sok pénz van. Mindenki előre akar törni, divatot és trendet akar teremteni. De nagyon nehéz kitűnni a sok közül, mutatni valami teljesen mást. Valami egyedit. Valami olyasmit, amire más még nem gondolt.

Nem hagy nyugodni ez a lány. Hallottam már őt a vécében hányni. Azt is tudom, hogy pontosan azért csinálja, hogy vékony maradjon. Ahogy belenéztem a szemébe, ha csak egy pillanatig is, de megcsillant benne a megszállottság. Éppen ezért utána kell mennem.

Kivágom magam előtt az ajtót és elindulok a kijárat felé. Nem jutok messzire, mert észreveszem, hogy nyitva van az erkélyajtó, pedig fél órával ezelőtt tutira bezártam.

– Picsába! – A földre dobom a táskát, majd kirohanok az erkélyre. Az előbbi lány, basszus, akinek még a nevét sem tudom, a korlátnál áll. Pontosabban a korlát túloldalán.

– Hé! – kiáltok, mire riadtan hátrapillant a válla fölött. Egyenesen a szemembe néz.

– Menj innen! – kiabálja vissza.

– Nem! – teszek még egy lépést felé.

– Ha közelebb jössz, azonnal leugrom.

– Ha le akarnál ugrani, már megtetted volna.

– Hallod, mi vagy te? Pszichológus?

– Nem. Csak tudom, min mész keresztül.

– Fogalmad sincs.

– Ó, dehogynem. Ismerem ezt az érzést. Félelem és megfelelési kényszer. Mi lenne, ha bejönnél onnan és beszélgetnénk?

– Nem lehet! – Újra a mélység felé fordul. – Nem vagyok elég jó.

– Kinek?

– Carmen… Carmen azt mondta, nem mehetek a kifutóra, ha egy dekát is hízok…

– Carmen kapja be! – vágok közbe. Carmen egy narcisztikus, karrierista nő, akinek feltett szándéka feljutni a nagy nevek közé. Mindegy, kit fog megtaposni érte. És én ennek a nőnek dolgozom. Örültem, amikor munkát kaptam a cégnél. Annak ellenére is, hogy a főnökömet ki nem állhatom.

– Leugrom…

– Csak tessék. – Még közelebb lépek hozzá. – Szívességet teszel vele a főnöködnek. Sőt, még lehet, hogy jó reklámot is kap a cég.

– Mi bajod van neked? – újra rám néz. – Nem valami biztató szöveggel kellene jönnöd, hogy ne ugorjak le?

– Igazából de. Azzal. De ha te már eldöntötted, hogy mindenképpen leugrasz, akkor teljesen mindegy, hogy mit mondok, nem igaz?

– Ne menj tárgyalónak!

– Nem is akarok. Bőven megteszi nekem a poros kis iroda.

Mintha egy halvány mosoly jelenne meg a szája sarkában.

– Szerintem ne ugorj le. Még kétszer meglátogatod a vécét, és rendben leszel.

– Neked elment az eszed!

– Valóban? – Még közelebb lépek hozzá. Alig több mint egy méter van köztünk. Ha ugrik, nem kapom el. Bíznom kell a megérzéseimben. Abban, hogy nem akarja a mélybe vetni magát. – Nem én lógok ki a semmibe. – Felé nyújtom a kezem. – Gyere be! Menjünk el hozzám és fulladjunk bele egy üveg borba! Aztán, ha gondolod, közben mesélhetsz a nyomorúságos életedről.

– Komolyan? – és végre megcsillan a remény is a tekintetében.

– Aha. De ha leugrasz, nem foglak összekaparni kiskanállal.

– Hülye vagy. – Óvatosan felém fordul. – Segítesz?

– Persze.

Azonnal odamegyek hozzá, megfogom a karjánál fogva, és segítek neki visszamászni.

– Köszönöm. – Szipogva néz rám. – Köszönöm, hogy nem mondtál le rólam. Megmentettél…

– Nem ugrottál volna le.

– Honnan tudod?

Láttam a szemében. Félt. Mert sokkal könnyebb kiontani másvalaki életét, mint a sajátunkat.

– Csak tudtam.

– Áll még az ajánlat a borozásra? Vagy inkább hagyod ezt a félőrültet egyedül szenvedni?

– Áll. Cataleya – felé nyújtom a kezem.

– Eve. Az adósod vagyok.

– Nem vagy. De a barátom még lehetsz.

Biztatóan elmosolyodom, mire Eve is. Azt hiszem, soha nem volt barátom, egészen addig, amíg megismertem Serenát. Most több ezer kilométer választ el minket egymástól. Hiányzik. Hiányoznak a beszélgetéseink. Az utolsó találkozásunk alkalmával azt mondta: Ne félj! Nyisd ki a szíved! Járj nyitott szemmel! Mert mikor a legkevésbé számítasz rá, megjelenik majd egy olyan ember az életedben, akiben bízni fogsz. Érezni fogod, mert mikor belenézel a szemébe, meglátod benne önmagadat. A kudarcaidat. A könnyeidet. A mosolyodat. Ezt éreztem, amikor Eve szemébe néztem. Mintha valóban önmagamat láttam volna benne. Remélem, egy napon tényleg igaz barátommá válik. Olyanná, akire rábízhatom a legféltettebb titkaimat is.

Az éjszakai tivornya olyan jól sikerült, hogy egy későbbi géppel kellett utaznom. Persze mondanom sem kell, hogy azonnal csörgött a telefonom. Alexander ideges volt, már-már számonkérő. Mióta újra egymásra találtunk, atyáskodik fölöttem. Miután elköltöztem, mindennap felhívott. Ha nem ő – mert gondolom már cikinek érezte –, akkor Serenát küldte rám. Megelégeltem a dolgot, hazautaztam és kiosztottam. Én. A nagy Vezért. A bátyámat. Akinek szent meggyőződése, hogy kénye-kedve szerint uralkodhat minden és mindenki fölött. Nem kértem abból az életből. És nem kértem abból az örökségből sem, ami megillet. Új életet akartam kezdeni, amibe nem fért bele az, hogy állandóan a hátam mögé tekintek. Végül elég heves vitával zárult a találkozásunk, és persze megint Serena volt az, aki elsimította a dolgokat. Alexander nem ostoba. Tudja, hogy nekem pontosan ez a legjobb, csak még nem tudja elfogadni. A szüleink halála után őt a bosszú éltette, és az, hogy engem megtaláljon. Mindkettő sikerült. Megtalált és megbosszulta a szüleink halálát. Itt az ideje, hogy továbblépjen, és kész szerencse, hogy van, aki ebben segít neki.

– Megjöttem! – A házba lépve most is isteni illatok fogadnak.

Serena minden egyes alkalommal meg tud lepni. Sokszor hangoztatja, hogy ő aztán nem egy konyhatündér. Viszont az elmúlt időszakban nagyon sokat dolgozott ezen. Ahogy azon is, hogy kivívja magának a tiszteletet. Amit meg is érdemel, hiszen nehéz és küzdelmes út van mögötte. Sok mindent tett és viselt el a szerelemért, amit nem biztos, hogy minden ember bevállalt, de legfőképp kibírt volna. Az anyává válásról ne is beszéljünk. Szegény az első pár hónapban nagyon kikészült, mert sajnos nem tartozott azon szerencsés anyukák közé, akiknek a gyerekei első pillanattól kezdve végigalusszák az éjszakát. Habár itt volt neki Lucia, Serena ha csak tehette, a gyerekek mellett volt.

– Jasmine! – Serena mosolygósan köszön rám, mire enyhén elhúzom a számat. – Bocsánat. Cataleya. Ne haragudj, de még szoknom kell a gyönyörű új nevedet. – Megpusziljuk és megöleljük egymást. – Hadd nézzelek! – Elhúzódik tőlem, de még mindig szorítja a vállamat. – Nagyon jól nézel ki.

– Te is.

– Ugyan – megrántja a vállát.

– Dehogynem. Meg se mondanák, hogy két gyereket szültél.

– Azért hidd el, megvannak a testemen a nyomai.

– Persze. De én az alakodra gondolok.

– Diéta és torna. Na meg persze a rendszeres ideg.

– A bátyám…

– Igen. Nem tagadom. – Jókedvűen felnevet. – De gyere beljebb, ne álljunk itt az ajtóban!

– A gyerekek?

– Hála istennek alszanak – elégedetten felsóhajt.

– Kisasszony! – Lucia széles mosollyal köszönt. – Nagyon örülök, hogy ismét meglátogatott minket.

– Én is. – Elmosolyodom. Szeretem Luciát. Igazi tyúkanyó típus.

– Egy krémes cappuccinót? – kérdezi kedvesen. Tudja, hogy az a kedvencem.

– A vesémbe lát. – Rákacsintok.

– Asszonyom?

– Én egy jó erős feketét kérek. Megtenné, hogy kihozza a kertbe? – Serena végigsimít Lucia karján.

– Természetesen, asszonyom. – Lucia tisztelettudóan bólint.

– Köszönöm.

A hatalmas tolóajtók mögött dús és buja növényzet fogad. Igazi édenkert. Színes virágok nyílnak mindenfelé. Rózsák, mindenféle mediterrán növény.

– Helyezd kényelembe magad!

Helyet foglalunk a robusztus hófehér ülőgarnitúrán. Azonnal észreveszem az asztal közepén lévő virágokat. Fehér rózsacsokor, ami hervadásnak indult. Azt hiszem, ezt a dolgot soha nem fogom kinőni. Míg élek, siratni fogom a haldokló virágokat…

– Ezt elviszem – Serena fel akar állni, de megfogom a karját.

– Hagyd csak! – Biztatóan rámosolygok.

– Biztos?

– Persze. Nem vagyok már az a hatéves kislány.

– Van, ami nem változik. Mindegy hány évesek vagyunk.

– Ez igaz – bólintok.

– Mesélj! Hogy vagy? Mi a helyzet a cégnél? Még mindig anyagokat válogatsz?

– Hát… igen – egy pillanatra lesütöm a tekintetem. Pár hónapja vagyok a cégnél, és bizony nem sikerült még kijutnom a raktárból.

– Alexander nem fog örülni, ha megtudja.

– Igazából nem érdekel, mit szól Alexander – megrántom a vállam. – A saját utamat akarom járni. Egyedül akarok megküzdeni az álmaimért. Azt akarom, hogy azért tiszteljenek, aki vagyok. Azért, amit tudok. Nem azért, akinek születtem.

– Cataleya… – Serena elmosolyodik, ahogy kimondja a nevem. A nevet, ami ki tudja, mit tartogat számomra… – Furcsa még mindig. Bevallom, először nem értettem miért változtattál nevet. Miért akarod eldobni azt, akinek születtél. De aztán rájöttem, hogy nem dobod el teljes egészében. Salvatore vagy. De nem Jasmine Salvatore. Tiszta lappal kezdhetsz új életet.

– Neked nem hiányzik a régi?

– Régi?

– Igen. Ami… a bátyám előtt volt.

– Nekem ez volt a sorsom, Cataleya! Az, hogy Alexander felesége legyek. Valahol mélyen legbelül mindig is bennem volt egy csöppnyi kegyetlenség és egy csöppnyi sötétség. Úgy hiszem, másképp nem is tudtam volna életben maradni ebben a világban. Ez az én életem.

– Úgy gondolom, nem ennek köszönheted. Sokkal inkább saját magadnak. Annak, hogy mélyen legbelül nem sötétség és kegyetlenség lapult, hanem egy nagyon erős és kemény nő. Egy olyan nő, aki vezetésre született.

– És arra, hogy a feleségem legyen! – A következő pillanatban megjelenik a bátyám. Egy pillanatra úgy tornyosul fölénk, akár a baljós végzet. Habár ugyanazon vér folyik az ereinkben, bennem mégis képes a mai napig félelmet gerjeszteni.

– Királynőm – lehajol, és ad egy hosszú csókot Serenának.

– Szia! – Búgja Serena szerelmesen. Jó rájuk nézni. Érezni azt az erős és törhetetlen egységet, melyet ők ketten alkotnak. Irigylésre méltó az a kapcsolat, ami köztük van. Néha még én is irigykedem…

– Jasmine! – Ad egy puszit az arcomra.

– Cataleya! – Azonnal kijavítom, mire összeráncolja a homlokát.

– Még mindig nem értem ezt a névváltoztatás dolgot. – Alexander leül velem szemben, majd a zsebébe nyúl és elővesz egy szál cigarettát. Meggyújtja, hosszan beleszív, majd ennél is hosszabban kifújja a füstöt. – Jasmine, Cataleya… mind a két név mögött te vagy.

– Nem. Nem én vagyok. De azt hittem, ezt megbeszéltük már, és nem lesz többé téma közöttünk. Elfogadtad, hogy kilépek a maffiából. Elfogadtad, hogy új életet akarok kezdeni. És az új élettel ez is vele járt.

– Mesélj, Cataleya – hangsúlyosan ejti ki a nevem. Talán némi gúnyt is kiérzek a hangjából. Arról a csalódott tekintetről nem is beszélve… – hol tartasz az új életed felépítésében?

– Még…

– Ha jól sejtem, még mindig abban a poros és sötét szobában tengődsz.

– Jól sejted – kihúzom magam. Mintha büszke lennék arra a nagy semmire, amit elértem eddig. Igazából már az is haladásnak számít, hogy szembeszálltam a Vezérrel. A bátyámmal, aki más jövőt szánt nekem.

– Csak egy szavadba kerül…

– Nem! – Dacosan közbevágok. – Talán évek, mire el fogom érni azt, amit szeretnék. De úgy hiszem, van még időm bőven. Évekig éltem más szabályai szerint. Egy olyan világ szabályai szerint, amit nem akartam. Most újat építhetek. Olyat, aminek minden egyes darabját én teszem le.

Alexander markáns arcán átsuhan az elismerés.

– Te és Serena erős páros vagytok. Nincs szükségetek rám.

– A családunk tagja vagy.

– A családé és nem a szervezeté!

Összevonja sötét szemöldökét, majd újra beleszív a cigibe.

– Asszonyom, a gyerekek – Lucia lép ki a házból.

– Mi van velük? – Serena azonnal feláll, és Alexander is, közben elnyomja a cigit a fekete hamutálba.

– Semmi baj, nyugodjanak meg, csak felkeltek. Bent felejtette a bébiőrt a konyhában, asszonyom.

– Fenébe! – Serena elveszi Luciától a kis készüléket. – Felmegyek hozzájuk. – Alexanderre pillant. – Jössz? – Határozottan fordul a bátyám felé.

– Megyek! – Alexander Serena mellé lép és a derekára csúsztatja a kezét.

– Én is megyek! – Felpattanok a kanapéról és követem őket az emeletre. Serena elmesélte, hogy Alexander próbálkozott már a pelenkázással, de ezúttal a saját szememmel akarom látni, ahogy a nagy Vezér kakis pelenkák között matat.

A bátyám végig Serena mellett volt. Éjszakánként ő is virrasztott az ikrek mellett. Általában Alessandrát fogta védelmező karjában. Az a gyönyörűséges pici lány már most imádja az apukáját, és persze az apukája is őt. Nem lennék a helyében, amikor felnő. Amikor azok az aprócska szárnyak kitárulnak és repülni akarnak. Azt hiszem, Alexander le fogja törni őket. És persze ott van a pici Raziel is. Úgy hiszem, neki sem tartogat a sors, vagyis a bátyám könnyű életet. Mert habár mindketten jólétbe születtek, nekik is meg kell küzdeniük az életben maradásért. Azért, akinek születtek.

Ahogy belépünk a gyönyörűen berendezett gyerekszobába, Serena azonnal felveszi Razielt. Bogárfekete haj, rikító szempár. Serena azt mondta, nem biztos, hogy ilyen színű marad a szeme. Még változhat. Akárhogy is, ez a kis rosszcsont, azt hiszem, sok női szívet fog majd összetörni.

– Hajnalom – Alexander felveszi a kis Alessandrát. A haja világos, a szeme csillogó. – Bűzös kis hajnalom. – Az arca elé emeli a jókedvűen ficánkoló kislányt. – Mégis, hogy tud egy ilyen gyönyörű hercegnő ilyen büdöset kakilni? Hm? – Ahogy egy vonalba kerül az arcuk, Alessandra kedélyesen felkacag, ami mosolyt csal mindenki arcára. Még egy olyan ember arcára is, mint Alexander. A bátyám veszélyes ember, de a családja mellett szerető és gondoskodó férfi válik belőle. Olyan férfi, akire minden nő vágyik…

– Jobb lesz, ha tisztába teszed. – Serenára pillant.

– Oldd meg! Ettől nehezebb feladatokkal is megbirkózol.

– Serena Salvatore… – Alexander arca megfeszül, mégis megül rajta egy elégedett mosoly.

Hangosan felnevetek, ahogy Alexandert nézem. Egyértelmű, hogy elveszett ebben a helyzetben. De nem adja fel. Ő soha. Hamis mosolyra görbül a szája, majd leteszi Alessandrát a pelenkázóra és öltöztetni kezdi. Serena ugyanezt teszi a kis Raziellel.

– És megérkezett a másik kis bűzgolyó. – Serena leveszi a pelenkát Razielről, aki a következő pillanatban pisilni kezd. – Ejnye-bejnye. Szabad anyát lepisilni? – Serena fölé hajol, miközben megtörölgeti.

– Hagyd csak! Az a lányok szíve a lába között. – Alexander büszkén néz a fiára. Az örökösére.

– A szíve – Serena elhúzza a száját.

– A szíve.

Miközben elrendezik a gyerekeket, egymásra pillantanak többször is. Alexander rajongással néz Serenára, ő pedig odaadó szerelemmel a bátyámra. Az élet és a szeretet még a legelveszettebb helyeken is utat tör magának. Képes megélni egy olyan világban is, melyet kegyetlenség és sötétség ural. Amikor őket nézem, néha elfog egy furcsa érzés. Lassan harminc leszek, és az életem még mindig egy helyben toporog. Életem… ez még nem élet. De keményen dolgozom azért, hogy ez a szó egy napon értelmet nyerjen nálam is. Hogy az élet, ami eddig csak a hazug és torz arcát mutatta meg, megmutasson végre egy boldogabb jövőt is.

Én vagyok az első, aki beérkezik a céghez. Na jó, nem, az első a portás, aki fogadja az embereket.

– Jó reggelt, Cataleya!

– Jó reggelt, Lincoln!

Leteszek a pultra egy pohár kávét. Simán, három cukorral. Tudom, hogy így szereti, megfigyeltem. Kedvelem az öreget, nincs rá semmilyen magyarázat. Egyszerűen csak kedvelem, mert jó ember. Mert a tekintete meleg és kedves.

– Elkényeztet. – Elmosolyodik, közben iszik egy kortyot. – Hmmm… köszönöm. – Tisztelettudóan bólint. Több hozzá hasonló ember kellene a világba. Lincoln olyan, aki képes elvárások nélkül segíteni. Ő volt az egyetlen, aki befogadott már az első perctől kezdve. Biztatott, hogy tartsak ki. Persze, hogy kitartottam. Sokkal nehezebb próbákat is kiálltam már életem során. Néhány munkatárs gyerekes piszkálódása bizony teljesen hidegen hagy. Hiszen én mindezek fölött állok.

– Mai program? – kérdezi érdeklődve.

– Ah… – elcsigázottan felsóhajtok. – Ma rengeteg új anyag érkezik a raktárba, azokat kell átnézni, rendszerezni, előkészíteni.

Újabb sóhaj. Nem a munkával van a baj. Sokkal inkább azzal, hogy nem jutok fel a legfelső emeletig. Ugyanis Carmen La’Croa csak akkor fogad bárkit, ha úgy tartja kedve. A személyi asszisztensével beszéltem, amikor bejöttem az első napon. Természetesen nem kisegítő munkásnak jelentkeztem, hanem tervezőnek. Ám Carmen asszisztense szó szerint kinevetett, amikor ezt közöltem. Igaz, nem tanultam divattervezőnek. Igazából pár hete kezdtem el egy kurzust. Mivel minden a papírról szól, arról, hogy milyen releváns tapasztalatod van, munka mellett ezt is végig kell csinálnom. Emlékszem, amikor előálltam ezzel az ötletemmel Escobalnak, kinevetett. Egyértelmű volt, hogy nem divattervezésből fogom megszerezni a három diplomám egyikét. Rengeteget tanultam, a tanulmányaim mind a pénz körül forogtak. Kitanultam mindent, ami ahhoz szükséges, hogy jól bánjak vele. Ha kell, könnyen el tudjak tüntetni dollármilliókat. Ha kell, simára tudjak mosni mocskos pénzeket. Escobal látta, hogy több van bennem, hogy nem elégszem meg a maffiafeleség státusszal. És mivel neki nem volt örököse, akire ráhagyhatta volna a birodalmát, csak én jöhettem szóba. Nem sok nő kap jogokat a maffián belül, nekem mégis sikerült kiharcolni egy igen előkelő helyet. Ahogy Serenának, ám kettőnk között az a különbség, hogy én születésem jogán örököltem a jogokat és léphettem elő vezetőként, míg neki meg kellett küzdeni minden egyes lépcsőfokért. És én mélységesen tisztelem őt ezért. Ahogy azt is tudom, hogy pontosan ezért tiszteli annyira a bátyám is. Mert Serena meg tudta mutatni, hogy igenis méltó arra, hogy a felesége legyen, és méltó arra, hogy vezesse a kolumbiai hálózatot.

Úgyhogy életem első munkamegbeszélésén sutba vághattam a három diplomát, mert az ide kevés volt. Viszont nem adom fel, hogy azzal foglalkozzak, amivel szeretnék. Saját kollekciót akarok. Ruhákat tervezni és varrni. Megálmodni és megalkotni valami újat.

– Akkor, ha jól sejtem, ma sem fog unatkozni.

– Nem. Megyek is. Carmen nem szereti, ha késnek.

– Már ne is haragudjon, de szerintem a főnökasszonynak ott fent – az emelet felé pillant – fogalma sincs arról, ki mikor jön be dolgozni. Ha nem lenne a kártyás rendszer – ezúttal a mellkasomra pillant –, azt se tudná, hogy maga egyáltalán itt dolgozik.

Carmen soha nem érkezik egyazon időben, ezért nevetséges vagy sem, eddig nem volt még alkalmam találkozni vele. Vagy akár elcsípni egy pohár kávéval a kezemben. Tudom, hogy cukor nélkül, édesítővel szereti, kizárólag szójatejjel. Ezért az első napokban sokszor azzal vártam. A bátyám minden bizonnyal szomorúan, nem, sokkal inkább csalódottan nézte volna végig újra és újra ezt a lealacsonyító jelenetet. És bevallom, az elején nekem is sértette az egómat. Hiszen nem ehhez voltam szokva. De az új élet új szokásokkal jár, és ettől minden nehézség ellenére hétköznapi embernek érzem magam.

– Igaz. – Felnevetek. – Akkor is jobb, ha megyek. Rengeteg dolgom lesz ma.

És bizony a munka nem is váratott sokáig, mert egy egész kamionnyi anyagot kaptunk. A legdrágább és legfinomabb anyagok egyenesen Olaszországból. Az egyik szebb, mint a másik. Gondolatban megannyi ruhaköltemény születik meg a fejemben. Gyorsan előveszem a noteszem a táskámból, miután alaposan szemügyre vettem a királykék anyagot. A ceruza lázasan serceg a papíron. A vonalak egyre sürgetőbben vetítik ki a gondolataimat a papírra. Finom dekoltázs a mell közé, egy hangsúlyos öv, amely összeköti az overallt. Tömött váll, karcsú derék, ami alá hanyagul lehull a finom szatén. Egyszínű. Egyedül az övben lesz fekete, ami csillog. Besatírozom. Miután végzek, végigsimítok a rajzon. Pontosan így képzeltem el, elegáns és visszafogott.

– Hogy állsz? – Layla jelenik meg hirtelen a semmiből. Azonnal visszacsúsztatom a noteszt a táskámba. Nem akarom, hogy ez a perszóna kiszagolja a terveimet. Habár jelenleg asszisztensként dolgozik, tudom, hogy ő is tervezői babérokra tör. Ahogy azt is tudom, habár a végzettsége megvan hozzá, a szeme nem. Hiszen ez is egy olyan szakma, ami nem végzettséget igényel, sokkal inkább kreativitást és szépérzéket. Persze nem mondom, hogy az én terveim tökéletesek, de akiknek eddig megmutattam, mindenkinek tetszett. Mivel én is követem a divatot és otthon vagyok ebben a világban, tudom, hogy a terveim megállnák a helyüket Carmen asztalán. Kivárok. Megpróbálhatnék bejutni hozzá, de nem teszem. Erőszakoskodnék, de azt sem fogok. Megfigyelek, tanulok és sokat tervezek. Mert úgy akarok elé állni egy napon, hogy eszébe se jusson elküldeni.

– Jól – válaszolom foghegyről. Layla kemény ellenfél. De ismerek nála sokkal gonoszabb embereket is… – Az anyagok szétválogatva szín és anyag szerint.

– Nagyszerű. A tervező – elhúzza a száját –, az a vén szipirtyó – teszi hozzá –, hamarosan itt lesz.

– Várni fogom. Minden elő van készítve számára.

– Pompás.

Victoria Lee a jelenlegi tervező a cégnél. Régi motoros a szakmában, rengeteg tapasztalattal és sok évnyi kemény munkával a háta mögött. Tudom, Carmen tőle várja az áttörést. Én viszont egyre inkább úgy hiszem, azt nem fogja elhozni. Mert habár ízléses ruhákat tervez, mégis hiányzik belőle egy csipetnyi fiatalság. Ugyanis nem csak az idősebb korosztály szeret elegánsan öltözködni. És ezt Carmen is tudja, megpróbálja a trendi és fiatalos irányba terelni Victoriát. Viszont abban a pillanatban, amikor egy művésznek megmondod, hogy mit alkosson, elveszed tőle a lelkét. És ha azt nem tudja beletenni egy-egy munkába, a végeredmény sem lesz olyan. A ruhatervezés is egyfajta művészet, méghozzá az egyik legcsodálatosabb, mert gyönyörű színekkel és finom anyagokkal dolgozhatsz.

Az órára pillantok. Délután négy óra. Reggel nyolc óta megállás nélkül dolgozom. Kész szerencse, hogy a kávézóban vettem magamnak két croissant-t, azokkal pontosan eddig tudtam kihúzni. Ahogy megkordul a gyomrom, valaki felnevet a hátam mögött. Victoria az. Most is elegáns, saját tervezésű ruháit hordja. Magas derekú nadrág, ekrü inggel kombinálva. Megigazítja vastag, fehér keretes szemüvegét, majd elindul felém egy pohárral a kezében.

– Ez a tiéd. – Azonnal a kezembe nyomja a meleg papírpoharat.

– Hálásan köszönöm. – Miután lenyelek néhány korty kávét, becsukom a szemem és elégedetten felsóhajtok. – Ez most életmentő volt.

– Ha jól sejtem, az ebéd megint kimaradt?

– Lehet.

– Azt hiszem, meg is van a nádszálvékony test titka, igaz? – Rám kacsint, majd a hatalmas tervezőasztalhoz lép, ahol szépen külön vannak válogatva az anyagok. Mindegyikből levágok egy darabot és összefűzöm. Jelölöm az anyagösszetételt és a színt.

Victoria lázasan lapozgatni kezd.

– Nem… nem… oh, nagyon nem. – A fejét rázza. – Én nem ezt kértem.

Dühösen felém fordul. Victoriának mindig határozott elképzelései vannak arról, hogy mivel szeretne dolgozni. És ezeket az elképzeléseket Carmen eddig figyelembe vette. Viszont, mint mondtam, törekvései vannak a változtatás felé, és ezeket a változtatásokat rá akarja erőszakolni Victoriára. A kérdés csak az, hogy ő ezt fogja-e hagyni?

– Én csak azt készítettem össze, ami jött.

– Ahhh… – elindul az ablak felé, közben a zsebébe nyúl és elővesz egy szál cigit a fényes cigarettatartóból.

– Nem úgy volt, hogy leszoksz? – Mellé lépek.

– De. Úgy volt. Csakhogy amíg olyan főnököd van, aki megeszi az életedet, nem sikerül. Kérsz? – Felém nyújtja a dobozt.

– Nem, köszönöm.

– Persze, hogy nem. – Gúnyos grimaszra húzódik a szája. – Ránézésre maga vagy a két lábon járó tökéletesség. Te biztosan sosem jársz tilosban. – Az ablak felé fordul és kifújja a füstöt.

Tilosban…

Ami azt illeti, börtön járna azért, amiket tettem…

– Mondd meg, hogy te nem ezt kérted!

– Te nem ismered azt a nőt.

– Ez igaz. Viszont nem gondolom, hogy nem értené meg az indokaidat. A legjobb tervezője vagy.

– És a legöregebb – ezúttal hamis mosolyra húzódik a szája. – Tudom, mit vár tőlem Carmen. De nem lehetek más, mint aki vagyok. Ruhákat megálmodni, megvarrni nem lehet utasításra. Olyan ez, mintha ülnél a diavetítő előtt és sorban jönnének a képkockák. Meglátsz egy színt vagy egy anyagot és egyből jön az ihlet. Fejben már rajzolsz. Tervezel. Ezt nem lehet egy gombnyomásra elindítani vagy kikapcsolni. Ez jön. Innen – a szíve fölé teszi a kezét. – És innen – a fejére mutat.

Tudom, miről beszél. Pontosan így vagyok én is.

– Szóval Carmen kapja be! Ha nem tetszik neki a munkám, keressen másik tervezőt! – Újra az ablak felé fordul és kifújja a sűrű füstöt, ami messzire száll. – Talán jobb is lenne. – Újra felém fordul, majd a kezembe nyomja a cigit. – Tüntesd el, kérlek! – Elindul az ajtó felé, én továbbra is egy helyben állok a cigivel a kezemben.

Miután távozik, kimegyek a mosdóba és lehúzom a vécén a csikket. Értem, miről beszél Victoria. Viszont attól tartok, hogy Carmen nem fog változtatni azon, amit akar. Így pedig elképzelhető, hogy el fogja veszíteni a legjobb tervezőjét. És ha ő elmegy, Layla minden bizonnyal a helyébe akar lépni. Hogy én ezt hagyom-e majd? Egyértelmű, hogy nem. Ha Victoria elmegy, és a helye felszabadul, harcolni fogok érte. Teljesen mindegy hogyan, de felküzdöm magam az épület legfelső emeletéig…

Mint mondtam, én vagyok az első, aki bejön a céghez, és sokszor az utolsó, aki távozik. Rengeteg munka van. Emberek sürögnek-forognak egész nap. Mindenki azon dolgozik, hogy a cégbe fektetett pénz megtérüljön. Carmen jó vezető. Vasmarokkal irányítja az embereit.

Ahogy kilépek az utcára, azonnal körbenézek. És nem csak megszokásból. Egy jó ideje olyan érzésem van, mintha figyelnének. Mintha valaki mindig mögöttem lenne. De az a valaki sohasem mutatja meg az arcát. Nem könnyű elmenekülni a világ elől, melyet magam mögött hagytam, és nem könnyű hátat fordítani neki. Tisztában voltam vele, hogy az első pár hétben Alexander testőröket küldött utánam. Nem volt nehéz kiszúrni őket, egyiküket fel is ismertem. Mindezt számonkértem a bátyámtól, követeltem, hogy hívja vissza őket. Nem akarok láthatatlan nyakörvet a nyakam körül, hiszen nem szabadság az, amikor a nyomodban vannak, amikor felügyelik minden egyes lépésedet. Alexander azt mondta, ez szükséges óvintézkedés, mert bármennyire titokban akartuk tartani, hogy előkerült a másik Salvatore-örökös, teljesen nem tudtuk. És persze ott van Escobal is. Két hatalmas és erős maffiabirodalom. Két család, és mindkettő engem akar. Talán ezért tudta Alexander végül elfogadni a névváltoztatást. Teljesen új identitást nem akartam, hiszen valahol legbelül kötődöm az igazi családomhoz. A másik meg, hogy nem csak egy Salvatore létezik a világon. De a maffiózók okosak, rengeteg emberük van és hálószerű kapcsolatrendszerük, amellyel bárkit, bármikor megtalálnak. Így néhány hónappal később, mikor mondhatni elült a por körülöttünk, Alexander visszahívta az embereit. De egy itt maradt. Egyvalaki, aki mindig a nyomomban van.

Elindulok a parkoló felé. Az ég feketébe borult. A vészjóslóan keringő felhőkből pillanatokon belül elered az eső. Futásnak eredek, a táskámat a fejem fölé tartom, majd a következő pillanatban valaki oldalról meglök, és a földre zuhanok. Mire észbe kapok, a támadóm a hátamra kényszerít, majd rángatni kezdi a táskámat. Azonnal elengedem. Nincs benne semmi érték, amiért az életemet adnám.

– Micsoda gyönyörűség!

A fényes penge megcsillan a sötétben. Közelebb tartja az arcomhoz, majd az ismeretlen férfit egy másik megragadja hátulról, és szó szerint elhajítja. Az eső zuhog, alig tudom nyitva tartani a szememet. Minden egyes cseppje hideg és kemény, ahogy a bőrömre hullik. A karomat az arcom elé tartom, csak egy hatalmas férfi sziluettje rajzolódik ki előttem, semmi több. A következő pillanatban lövés dördül. A levegő bennakad a tüdőmben. Nem tudom, ki adta le a lövést…

A hatalmas alak egyszer csak fölém tornyosul, és felém nyújtja a kezét. Nem látom az arcát. Sötétség van…

– Én vagyok az!

Összeráncolom a homlokom, majd megfogom a hatalmas kezet, amely úgy felránt a földről, mintha súlytalan lennék.

– Damien… – felnézek az előttem álló férfira. A szemében féktelenség és harag csillog. – Te követtél?

– Igen. Biztonságban akartalak tudni. Jól vagy? – Gyengéden végigsimít az arcomon. Furcsa, ám mégis jóleső gesztus ez a részéről. Hónapok óta nem láttam.

– Megölted? – Elpillantok mellette. Keresem a hullát. És meg is találom, élettelenül fekszik a hideg betonon, a vérét elmossa a víz.

– Nem válaszoltál a kérdésre. Jól vagy? – Aggodalmasan néz rám.

– Jól. Azt hiszem, kicsit megrándult a vállam. – Megszorítom az ütés helyét, miközben újra a földön lévő emberre pillantok. Ezt nem lehet megszokni. A vért. A halált…

– Hazaviszlek. – Elindulunk az autóm felé, közben elhaladunk a holttest mellett. A férfi mellett, aki ki akart rabolni. Aki ki tudja, mit tett volna velem, ha nem jelenik meg Damien. Gonosz ember volt, talán megérdemelte a halált. De nem az én számlámra. Még egy ember, aki miattam halt meg…

Damien kinyitja nekem az utas oldali ajtót.

– Ülj be! – A hangja határozottan cseng, talán érzek benne némi utasítást is.

– Én vezetek!

– Lófaszt! Ülj be, Cataleya! – A nevem kissé furcsán, mégis… olyan selymesen hangzik a szájából.

– Szerencséd, hogy nincs nálam tojás! – Válaszolom érdektelenül, miközben beülök a kocsiba. Halvány mosolyra húzódik a szája, majd megkerüli az autót és beül a volán mögé.

– Rövidek a lábaid! – Beállítja magának az ülést, majd rám néz.

– Hogy kerültél ide?

– Mindig is itt voltam.

– Alexander… – érzem, hogy dühbe torzul az arcom.

– Talán most nem kellene haragudnod rá. Ha nem vagyok a közelben…

Damien megváltozott. Az arca most nem simára borotvált. A haja picit hosszabb. És talán felszedett magára néhány plusz kilót és talán egy kis izmot is.

– Miért nézel így?

– Nem tudom.

Megfogja a kezem.

– Vigyázok rád.

– Nem kell! – Elhúzom a kezem, majd kinézek az ablakon. Amikor az a pasas rám támadt a parkolóban, mindenre gondoltam, csak egy sima rablótámadásra nem. Azt hittem, rám talált az alvilág. Néha úgy érzem, mindegy meddig menekülök, mindegy, hogy nevet változtatok, úgyis utolér. Vajon elmenekülhetünk a sorsunk elől? Az elől, akinek születtünk?

Damien leparkol a házam előtt. Szó nélkül kiszállok, meg sem állok a bejárati ajtóig. Miközben a lakáskulcs után kutatok a feneketlen táskámban, érzem, hogy Damien szorosan mögém áll.

– Ugye nem gondoltad, hogy beengedlek? – Dacosan felé fordulok. Jól áll neki a sötétség. Igazából mindig is jól állt, hiszen azt el kell ismerni, hogy Damien nagyon jóképű. Az elmúlt hónapok meg különösen jót tettek neki. Erős arcél, eltökélten csillogó gesztenyebarna szem, hangsúlyos ajkak. Szikár teste van, és az illata… összefut a nyál a számban. De az is lehet, hogy csak azért érzem ezt, mert idejét sem tudom, mikor voltam utoljára férfival. Ami azt illeti, nincs nagy tapasztalatom kapcsolatok terén. Escobal kijelölt számomra egy utat. Ám nem tagadom, letértem róla egyszer-egyszer.

– Beszélnünk kell – a hangja kissé karcos. Még mindig cigizik, lefogadom.

– Nem kell! Ez az én házam. Ahová nincs jogod belépni az engedélyem nélkül.

– Tudom, hogy vannak kérdéseid. – Közelebb lép hozzám. Az előbb említett illat szinte magával ragad. Az elrablásom után, nem tagadom, kezdtünk közelebb kerülni egymáshoz. Soha nem akartam és most sem akarok alvilági figurát magam mellé, ám Damien mégis, valamiért vonzó… Kész szerencse, hogy Alexander közbelépett. Ha nem szakítja el tőlem… vagyis mellőlem… ki tudja, mi történt volna kettőnk között.

Egyébként igen. Vannak kérdéseim. Viszont nem biztos, hogy tőle akarom hallani a válaszokat.

– Félsz tőlem? – Hosszú karját a fejem mellé teszi.

– Azt hiszem, elfelejted, kivel beszélsz.

– Magad mögött hagytad az alvilágot és új életet kezdtél.

– Ez igaz. De még mindig Salvatore vagyok. A főnököd húga. Ezt ne felejtsd el!

Még közelebb hajol hozzám. Az arcunk centiméterekre van egymástól.

– Messze vagy az otthonodtól. És messze vagy a bátyádtól. Csak én vagyok itt.

– Mindvégig itt voltál, igaz?

– Igen. Figyeltelek. Árnyékként követtelek.

– Az árnyékok eltűnnek. Főleg, ha hátat fordítok nekik. – Megfordulok, majd a zárba illesztem a kulcsot és elfordítom.

– De az árnyékod követ téged. – A fülemhez hajol.

– Jó éjt, Damien!

Bemegyek, és bevágom magam után az ajtót, majd nekidőlök. Hangosan kifújom a levegőt. Egyszerre uralkodik el rajtam a félelem és az izgatottság. Még mindig az előbbi percek hatása alatt vagyok. És persze ne feledkezzünk meg a támadásról sem. Annyiszor veszélybe kerültem már, számtalanszor került hozzám közel a halál. Én mégis képes vagyok megijedni tőle. Abban a pillanatban, amikor a földön feküdtem, nem hittem, hogy valaki a segítségemre siet. Haragszom a bátyámra, amiért figyelmen kívül hagyta a kérésemet, ugyanakkor hálával tartozom neki. Ki tudja, mi történt volna, ha Damien nem lép közbe.

Damien…

Hidegvérrel megölte a támadómat. Sötét végzetként tornyosult fölé. És hogy mit éreztem én? Semmit. Nem sajnáltam, nem féltem. Tudtam, hogy ez az ő büntetése. De vajon mikor fogok én megbűnhődni a bűneimért? Vajon mikor jön el az én végzetem? És az árnyék, aki mögöttem lohol, les rám, vajon mikor ragad magával?

Az árnyék

A kocsiban ülök és őt nézem. Figyelem, ahogy kilibben az ajtón térdig érő ruhájában. A haja ezúttal nem lófarokban van. A hosszú, szalmaszőke tincsek kacéran repkednek körülötte. Az a gyönyörű szempár incselkedve csillog a napsütésben. Olyan, akár egy védtelen és gyönyörűséges angyal, aki azért zuhant le közénk, hogy kifacsarja a szívünket.

Az első pillanatban megtetszett nekem, amint megláttam. Igaz, fiatal volt még, de mindig is ott volt benne a nő. A nő, aki arra vár, hogy szeressék. Vajon létezik olyan férfi, aki méltó a szerelmére? Akár én? Egy árnyék a sötétben, aki csak akkor tapasztalja meg, mi az élet, ha a közelébe kerül. Mert Cataleya Salvatore maga az élet.

Cataleya…

A legszebb virágot letépni mindig bűn. Én mégis arra készülök. Le akarom szakítani. Azt akarom, hogy kizárólag az enyém legyen, hogy csak nekem nyíljon ki. Méghozzá minden egyes alkalommal, amikor a magamévá teszem.

Kinyitja a kocsiajtót, majd mielőtt beül, körbenéz. Tudom, hogy tudja. Érzi, hogy valaki utána leskelődik, hogy valaki azért epekedik, hogy végre a karjába zárja. Hogy végre magába szippantsa a csókjait. Hogy végre birtokba vehesse a testét és vele együtt a lelkét is. A tekintete eltökélt, az arca feszes, az ajka pengevékonnyá simul. Tudja, hogy itt vagyok a közelben. De nem lát engem, nem tudja, hogy követem őt. Így volt ez mindig is. Az árnyéka voltam. Egy férfi, aki képes meghalni érte. Meghalni? Ölni! Egy férfi, aki bármit megadna azért, hogy egyszer úgy nézzen rá, ahogy egy szerelmes nő néz az imádott férfira. De nincsenek illúzióim, hiszen abban a világban, ahonnan én jövök, nem nyílik virág. Nem szerethet egy magamfajta, mert veszély minden érintés és csók. A szerelem pedig maga a halálos ítélet…