Szerb Antal

A magyar irodalomtörténet

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. EGYHÁZI IRODALOM

1. BEVEZETÉS

2. SZERZŐK, MEGJELENÉSI FORMA

3. LATIN IRODALOM

4. MAGYAR NYELVŰ IRODALOM

5. A HUMANIZMUS

1. A REFORMÁCIÓ

2. AZ IRODALOM MINT ESZKÖZ

3. AZ IRODALOM MINT CÉL

4. A KATOLIKUS RESTAURÁCIÓ

5. ERDÉLY ÉS A PROTESTANTIZMUS A XVII. SZÁZADBAN

6. AZ AUTONÓM EMBER

7. AZ EGYHÁZI KULTÚRA FÉNYKORA ÉS HANYATLÁSA (XVIII. század)

II. FŐÚRI IRODALOM

1. BEVEZETÉS

2. BALASSA BÁLINT ÉS ISKOLÁJA5

3. ZRÍNYI MIKLÓS7

4. GYÖNGYÖSI ISTVÁN8

5. A NÉPIVÉ LETT FŐÚRI IRODALOM

6. ERDÉLYI FŐURAK

7. KÉSŐI BAROKK ÉS ROKOKÓ

8. A FŐÚRI FELVILÁGOSODÁS

III. NEMESI IRODALOM

1. BEVEZETÉS

2. A FELÚJULÁS SZELLEMI OKAI: A FELVILÁGOSODÁS

3. A FELÚJULÁS LELKI OKAI: A PREROMANTIKA

4. AZ ELSŐ HULLÁM

5. MAGYAR PREROMANTIKA

6. A MÁSODIK HULLÁM

7. KAZINCZY FERENC

8. BERZSENYI DÁNIEL

9. HAGYOMÁNYOK ÉS NÉPIESSÉG

10. HARC A MAGYAR SZÍNHÁZÉRT

11. KÖLCSEY FERENC30

12. A ROMANTIKUS HULLÁM

13. GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN

14. VÖRÖSMARTY MIHÁLY

1. BEVEZETÉS

2. ERDÉLY ÉS A TÖRTÉNELMI REGÉNY

3. A KORRAJZSZERŰ REGÉNY

4. JÓKAI MÓR

5. PETŐFI SÁNDOR

6. PETŐFI KÖRÜL

7. ARANY JÁNOS

8. IRODALMI TUDAT

9. MADÁCH IMRE48

1. A KORSZAK NEGATÍV JELLEGE

2. A KLASSZICIZÁLÓ ISKOLA

3. MIKSZÁTH KÁLMÁN

4. VAJDA JÁNOS

5. IRODALOMSZEMLÉLET

IV. POLGÁRI IRODALOM

1. BEVEZETÉS

2. A NYUGAT ELŐTT

3. ADY ENDRE

4. BABITS MIHÁLY

5. A NYUGAT LÍRIKUSAI

6. A NYUGAT PRÓZAÍRÓI

7. A KILENCSZÁZTÍZES ÉVEK

8. HÁBORÚ ÉS FORRADALOM

1. Hosszmetszet

2. Keresztmetszet

3. Az utódállamok magyar irodalma

Rövidítések

A szerző jegyzetei

Kemény János bárónak és Kemény János bárónénak, irodalmunk nemes barátainak

ELŐSZÓ

Az Erdélyi Helikon mint írói közösség és az Erdélyi Szépmíves Céh mint kiadó ünnepi érzéssel bocsátja útjára Szerb Antal Magyar irodalomtörténetét. Úgy érezzük, hogy ez a mű mindannál fogva, amit létrehozásában az erdélyi pályadíj, az erdélyi célkitűzés, az erdélyi íróközösség és kiadó tett, a mi szolgálatunk a magyar szellemi életnek; amit írója alkotott, az önértékén túl maradandó bizonyságtétel a magyar szellem örökkévaló egysége mellett.

1930 június havában tűzte ki az Erdélyi Helikon marosvécsi összejövetelén ismeretes pályázatát. Most, mikor annak gyümölcsét adjuk át a magyar közönségnek, legyen szabad emlékeztetnünk az olvasókat a pályázat néhány feltételére. A mű szóljon az egész magyar társadalomhoz, de elsősorban a kisebbségi sorsban élő magyarsághoz. Hozza közel a jelentős magyar irodalmi alkotásokat főként a mai nemzedékhez, s mélyítse el a magyar irodalom tanulmányozásának vágyát. Bontakozzék ki belőle a magyar irodalom és a világszellem kölcsönhatása, de éles körvonalakban emelkedjék ki a műben a magyar zseni minden más néptől különböző sajátossága. Az esztétikai szempont vezető szerepe mellett súlyt kapjanak az irodalmat formáló eszmei, szociális, gazdasági és politikai történeti erőforrások is. Tegye jóvá a mű azokat az igazságtalanságokat, melyeket az irodalom és a haladás ellenségei egyes írók, művek, irodalmi mozgalmak ellen elkövettek.

Ezek a leglényegesebb feltételek mutatják a célt, amely előttünk lebegett, s a lelkületet, melyből a célkitűzés fakadt.

A pályamunkák megbírálására felkért bizottság 1932 augusztusában, az Erdélyi Helikon marosvécsi összejövetelén tette meg jelentését a pályázat eredményéről, s egyhangúlag úgy találta, hogy a beérkezett tizenegy pályamű közül, melyek az egész munka tervezetét, bevezetését és kijelölt fejezeteit foglalták magukban, a feltételeknek legteljesebben az „Invitis nubibus”1 jeligéjű mű felelt meg. Szerzője, Szerb Antal, ez alapon kapta meg az egész mű elkészítésére a megbízást. Az eszme felvetésétől négy, a megbízástól két év telt el, míg minden akadály elhárulhatott a megjelenése elől.

Most végre itt van előttünk. Megvalósult a forró és tiszta szándék, s mi meg vagyunk győződve felőle, hogy hozzá méltó módon valósult meg. Nem herbáriumot adunk benne az irodalom szerelmeseinek, hanem élő virágoskertet, melyet századok vére, könnye, borúja és derűje itatott s növelt, hogy felénk illatozzék belőle az élő és teremtő magyar lélek.

Mi, akik írójának alkotó munkájához néhány feltétel megadása által hozzájárultunk, nem akarjuk méltatni vagy bírálni a művet. Szeretettel, örömmel, szolgáló indulattal, reménykedő bizalommal odatesszük a magyar lélekcsalád ünnepi asztalára…

És van még egy kegyeletes kötelességünk. Az Erdélyi Helikon 1931. júliusi összejövetele a Kemény János báró és neje által alapított 30 ezer lejes évi irodalmi nagydíjjal Kuncz Aladár Fekete kolostorát koszorúzta meg. Feledhetetlen barátunk akkor már nem volt közöttünk földi alakjában. Az ő egyik legkedvesebb tervét akarván megvalósuláshoz segíteni, a díjat a Magyar irodalomtörténet pályadíjához csatoltuk, hogy a kitűzött összeg ezzel is hamarább együtt legyen. És határozatba ment, hogy a pályadíj egészében szerepeljen ez az összeg a Kuncz Aladár hagyományaként. Ezennel nyugtázzuk eltávozott barátunk e nemes adományát, s igaz örömünkre szolgál, hogy ő, aki művében él közöttünk, ezáltal is, „holta után is beszél”.2

Az Erdélyi Helikon írói közösségének nevében és megbízásából

Makkai Sándor

Adj pennámnak erőt, úgy írhassak, mint volt.3

Zrínyi

LECTORI SALUTEM

Üdvözöljük az olvasót, tiszteletteljesen és csendes örömmel. Olyan időket élünk megint, mint amilyen a magyar irodalom heroikus kora, Kazinczy és Kölcsey napjai voltak: a belső parancsra érdeklődők úgy megfogyatkoztak, hogy ma a magyar írás sorsával foglalkozni újra nemzeti tett. Elvekben és intézményekben tartjuk a közösséget a magyar szellem múltjával, de lélekben és valóságban nagyjaink köztünk nem elevenek. „Sokan vannak a thürszoszhordozók, de kevesen az igazi lelkesültek.”4

A franciák legmerészebb avantgárd íróiban is benne cseng valamiképp Pascal és Racine szava, a németeknél minden Goethével kezdődik és Goethével végződik, szellemiségük megszakíthatatlan folytonosság a jövő felé. Minálunk az irodalom története, a szellem folytonosságának az ápolása fáradt és fárasztó tanárok szürke rutinmunkája lett.

Irodalmunk történetével foglalkozni, mint Kazinczy és Kölcsey korában, ma újra a kulturális lojalitás kérdése. Az idegenbe szakadt magyarok ezzel tanúsítják, hogy hűek maradtak a szellemhez. A közös kultúra, a közösen átélt emberi értékek tarthatják csak össze a sokfelé szétszórt magyart. Magyarnak lenni ma nem állami hovatartozást jelent, hanem az érzésnek és gondolatnak egy specifikus módját, ami ezer év értékeiből szűrődött le: kultúrát. Minden történetírás, minden szellemtudományi munka legfőbb célja máma kulturális lojalitásra nevelni. Amíg kultúránkhoz hűek maradunk, önmagunkhoz vagyunk hűek. Azért: üdvözöljük az olvasót.

1. A MÓDSZERRŐL

A magyar irodalomra vonatkozó szemléletünk iskolás emlékeinkből tevődik össze. Az iskolai irodalomtanítás rendkívüli haszna, hogy bizonyos közös szellemi alapot ad minden magyarnak; a legkülönbözőbb pártállású emberek olvasták volt a Toldit, és tanárjuktól körülbelül ugyanazt a véleményt tanulták róla. De veszedelme is van az iskolai irodalomtanításnak: hogy irodalmunk mindvégig megmarad csak iskolai emléknek, nem válik a felnőtt ember életének eleven részévé. A legtöbbünk diákkorában olvasta utoljára, több-kevesebb lelkesedéssel, Vörösmartyt és Arany Jánost, és azóta tiszteletteljes nemtörődéssel gondol rá, akár Tacitus szövevényes mondataira vagy a Püthagorasz-tételre.

A magyar klasszikusok elválaszthatatlanul összetársulnak a tudatban az iskola, a tankönyvek álmos és nyomasztó levegőjével, és minél távolabb kerülünk a tankönyvektől, annál távolabb kerülünk a magyar klasszikusoktól is. A róluk alkotott véleményünk megmarad ugyanúgy, amint tanáraink kérlelhetetlenül belénk oltották – éppoly kevéssé jut eszünkbe ezt a véleményt revideálni, mint ahogy nem vonjuk kétségbe Püthagorasz tételét. Pedig a legtökéletesebb tankönyv, a legszuggesztívebb tanár is csak egy kis részét mondta el annak, amit a magyar irodalomról tudni kellene: előadásuk a diák értelméhez volt mérve, és hallgatagon ment el a legmélyebb emberi mozzanatok mellett, mert azok meghaladták a diák érettségi fokát. Így válik Vörösmarty és Arany János ifjúsági íróvá. Munkájuk rejtett mélye, érett szépsége, amit csak éretten közelíthetünk meg, ismeretlen sziget marad.

Ez a könyv a magyar irodalom története kívánna lenni felnőttek számára. Ez az újság benne. Készült már magyar irodalomtörténet tanárok, sőt tudósok számára, készült a „művelt nagyközönség” számára (ami alatt nálunk a műveletlenek tömegét szokták érteni, ki tudja, miért) – de felnőttek számára még sosem. Az olvasó ezért sok mindent másképp fog találni, mint ahogy az iskolában tanulta, és ami nem lesz másképp, annak is más lesz a hangsúlya. Nem az a célunk, hogy felújítsuk az olvasó emlékezetében azt, amit az érettségi előtt tudott. Az itt leírt irodalomtörténet úgy viszonylik az iskolaihoz, mint a nyolcadik osztályban tanult filozófia a filozófiához.

A régebbi irodalomtörténetek, amelyek alapján a tankönyvek készültek, tulajdonképpen nem is az irodalom, hanem az írók történetét tárgyalják. Ennek történelmi okai voltak: az irodalomtörténet tudománya a régi humanisták gyűjtögető és pletykálkodó szenvedélyéből fejlődött ki, a régi tudós-lexikonokból, amelyek feljegyeztek mindent mindenkiről, aki valaha írt valamit – és ez a tudomány legmagasabb fejlődési fokán is megőriz valami szublimált gyűjtő és pletykálkodó hajlamot.

Az irodalomtörténetet a romantikus mozgalom teremtette meg: a lexikonok betűrendes sorrendjét ekkor váltja fel az írók időrendben való elhelyezése, a folyamatos előadás, ekkor válik az irodalomtörténet történetté. De még mindig írói arcképeket rajzolt. Elvárták az irodalomtörténet írójától, hogy emberfölötti nagyságú ideálképeket rajzoljon a koszorús költőkről, mert azt akarták, hogy az emberfölötti Goethe vagy az emberfölötti Vörösmarty alakja nevelően, irányítóan nézzen le az elkövetkező nemzedékre.

Az újabb irodalomtörténet-írót elsőül nem az író érdekli, hanem maga az irodalom. Nem az egyszeri, itt meg itt élő, ilyen meg ilyen hibákkal és erényekkel megvert író-ember érdekli, hanem az a mélyebb, a mindennapi életbe át nem lépő személyiség, aki a művek mögött áll, az alkotó ember. Az író irodalmon kívüli személyisége, életrajza, nem irodalmi megnyilvánulásai csak akkor játszanak szerepet, amikor nélkülük nem tudjuk a művet megérteni. Ez az eset elég ritka. Az összefüggés az ún. élmény és a költészet között sokkal lazább, semmint a XIX. század tudósai, az egy Goethe esetét általánosítva, gondolták. Dante, az örök Beatrice örök sóvárgója boldog házaséletet élt, Shakespeare, az arisztokratikus világkép legnagyobb megszólaltatója egyszerű kispolgár volt, különösen erős érzékkel a pénz iránt, Petőfi nem szeretett bort inni stb. Sőt a tapasztalás arra tanít, hogy az írók életrajzára vonatkozólag minden adat megbízhatóbb, mint saját írásaik: a legtöbbször az ellenkezője igaz annak, amit ők mondanak vagy mondani látszanak. A művész őszintesége nem is abból áll, hogy művében elmondja, hogy hol vacsorázott – még azt sem mondja el őszintén, hogy kit szeret. A költő mélyebb lénye szerint őszinte, ahhoz a belső személyiséghez hűséges, aki élete eseményeitől távol áll, magaslaton, mint csatában a régi hadvezérek, és akit az eseményjegyző biográfiák meg sem tudnak közelíteni. Ennyit igazolásunkra, hogy a továbbiakban a költők életével oly keveset fogunk foglalkozni.

Az irodalmi alkotás, mint minden emberi mű és tett, két, egymástól metafizikailag idegen elemből tevődik össze: az Énből és a Nem-énből. Mikor az ősember megalkotta az első szerszámot, és kezdetét vette a civilizáció, már ott állt a két keresztapa az újszülött őskalapács fölött: az egyik volt az ember alkotó leleményessége és a másik a külvilág, mely a kalapács kitalálását szükségessé tette az ember számára. A külvilág, ami minden emberi műtől függetlenül megvan, de amitől semmi emberi mű nem független. Minden emberi a meglevő, már-itt-levő dolgok rendjébe születik bele, és a már-itt-levő dolgok előre meghatározzák.

Az irodalmi alkotás két metafizikai mozzanata: az egyéniség, amely teremti, és a személyfölötti szövevény, amelybe beleszületik. Az egyéniség csak egyszer és csak itten van; nem hasonlít semmire, csodálatos aroma, kegyelemszerű ajándék. Szavakkal ki nem fejezhető, a skolasztikusok individuum ineffabilének, kimondhatatlannak nevezték – csak az intuíció, a közvetlen szemlélet számára nyílik meg.

Az irodalomtörténet legmagasabb feladata talán az, hogy előkészítse a nagy egyéniségek megértésére való intuíciót. Irányítást, intellektuális felszerelést ad, kézen fogva vezet a titkos kert bejáratáig, és ott azután rábíz a genius locira. Ennél többet nem tehet. De az irodalomtörténetnek mint irodalomtudománynak az igazi területe a Nem-én, a személyfölötti szövevények az alkotásban.

Ilyen elsősorban a gondolat. Minden irodalmi alkotás természeténél fogva, elkerülhetetlenül valami eszmét fejez ki. Elkerülhetetlenül, mert az irodalom anyaga a nyelv, mint a festészeté a szín és a zenéé a hang. Szín és hang nem fejez ki feltétlenül eszmét, de a nyelv szavakból áll, a szavak a fogalmak sziámi ikrei, a fogalom pedig már a gondolatnak a része. A gondolat, bár személy gondolja mindig, mégis személyfölötti. Minden eszme egy eszmelánc szeme, ősei vannak, megvan a családfája az eszmék történetében. Olyan gondolat, mely egy magányos gondolkozó fejében, minden, az illető személyén kívül álló előzmény nélkül született volna meg, nincsen.

Az irodalomban szereplő gondolatok családfáját adja elő az irodalomtudománynak az a része, melyet eszmetörténetnek (Ideengeschichte) neveznek. A filozófia és a vallás történetével határos ez, és nem lehet el azok segítsége nélkül. De a legfontosabb fejezete csak igen kis mértékben függ a szomszédoktól: az irodalom önszemléletének a története, az ún. irodalmi eszmék története (histoire des idées littéraires). Ez vizsgálja a korok változó felfogását az irodalom céljáról, az irodalmi értékelés változó elveit, az író attitűdjének és erkölcsi méltóságtudatának a fejlődését.

A másik személyfölötti mozzanat a forma. Az író maga előtt találja a már-itt-levő formák nagy arzenálját. Vannak műfajok, vannak versformák, drámai elvek, prózai kompozíciós szabályok. De a legfőbb már-itt-levő forma maga a nyelv, kész sémáival: hagyományos fordulatok, hasonlatok, kifejezések kelletik magukat az író előtt. Azután jönnek a kész témák, kész motívumok és szimbólumok, melyekbe gondolatát öltöztetheti. És vannak nyelvi kifejezésekből, versformákból, motívumokból és képekből összetevődött egységek, az ún. formulák, melyek megszállva tartják az irodalmat egy ideig, és mintegy kényszerítik az írót, hogy megírja őket: pl. a szonettbe vagy hasonló versformába öltözött petrarcai reménytelen szerelem formulája a maga képarzenáljával – ez a formula hat évszázadon át volt úr az európai lírai költészetben.

Ezeknek a személyfölötti formaadottságoknak a történetével a régebbi irodalomtörténet is erősen foglalkozott: az irodalmi motívumok történetével a tárgytörténet, műfajokkal a műfajtörténet, és az irodalmi jelenségek formális egymásrahatásával általában az ún. összehasonlító irodalomtörténet, a régebbi iskola kedvenc stúdiuma. De ők még nem vették észre, hogy az irodalmi jelenségek egy egész részei, és nem megyünk sokra, ha elszigetelten vizsgáljuk őket. Újabban a formai kutatás elsősorban arra a magasabb egységre, arra a minden részletjelenséget magába ölelő korjellegre irányul, amit a képzőművészetekben stílusnak hívnak. Újabban vették észre, hogy az irodalom történetében is vannak olyan magasabb formaegységek, mint pl. a gótika és a barokk. Ezekkel foglalkozik a stílustörténet, mely természetszerűen a képzőművészetek történetével tart rokonságot.

Az eszme- és stílustörténetet és azt az előkészítést a megértő intuícióra, melyet az eszmék és formák mivoltának az ismerete ad, nevezi az irodalomtudomány együttvéve szellemtörténetnek.

Eszmék és formák a szellem anyagtalan, légüres terében játszódnak le. De az irodalomban van valami sokkal konkrétabb elem is, mint az eszmék és a formák. Érzékelhető realitás a hang, amellyel mondják vagy éneklik, a betű, mellyel nyomtatják az irodalmi műveket. Érzékelhető realitás azoknak az embereknek a mindennapi, irodalmon kívüli léte, akiken az irodalom keresztülmegy: az író, az előadó, énekes, kiadó, nyomdász, könyvkereskedő, kritikus és főképp a közönség. Ezeknek az embereknek az irodalomtól függetlenül már-itt-levő életviszonyai éppúgy befolyásolják az irodalmat, mint az eszmék és a formák.

Az irodalomtörténet nem hagyhatja figyelmen kívül az irodalom életét: azt a fejlődést, melynek során a változó szövegű, jelenvaló közönségnek szóló szavalásból vagy énekmondásból a távoli közönséghez forduló, állandó szövegű nyomtatott irodalom kialakul; azután pedig a nyomtatott műnek, a könyvnek a történetét. Amint az egyes ember személyiségének kialakulását döntő módon határozza meg a foglalkozása, és N. N.-ből, aki történetesen mérnök, idővel mérnök lesz, akit történetesen N. N.-nek hívnak, az irodalmi művet is meghatározza a funkció, amelyet végez. A rapszódoszok által énekelt homéroszi eposz nemcsak formai és eszmei okokból különbözik pl. Edgar Wallace detektívregényeitől, hanem azért is, mert az egyiket énekmondásra szánták, a másikat pedig óriási példányszámban előállított és vásárolt nyomtatott könyvnek.

Az irodalmi műnek funkciója van, bizonyos működést fejt ki az emberek – írók és olvasók – között a társadalomban. Az irodalom társadalmi jelenség. Az irodalomnak mint társadalmi jelenségnek a vizsgálatával foglalkozik az egyre nagyobb tért nyerő irodalomszociológia.

Ez vizsgálja az irodalom előbb említett élettörténetén kívül a közönség történetét, amely az újabb felfogás szerint éppolyan fontos, mint az írók története. Az író termel, és minden termelés eleget kell hogy tegyen a kereslet feltételeinek. A publikum igényeinek a változásával foglalkozik az ún. ízléstörténet.

Az ízléstörténet problémáit nem lehet megoldani a társadalom történetének szélesebb vizsgálata nélkül. Az ízlést nagyobbára irodalmon kívüli erők alakítják ki: annak a társadalmi osztálynak az életformája, mely az ízlést diktálja. Más-más ízlést jelent az udvari ember, a falusi nemes, a polgár életformája; az irodalomtörténetnek mindig tekintetbe kell vennie, kikhez fordul az író, és a közönséget jelentő társadalmi osztály milyen törvényeket ír elő a művészi alkotás számára.

De a társadalmi életformák az ízlésnél is többet jelentenek: minden társadalmi osztály magában hordoz bizonyos erkölcsi ideált és valami kollektív akaratot, mely ennek az ideálnak a megvalósítására irányul. A tapasztalat azt tanítja, hogy az az író válik népszerűvé és hatásossá, az irodalom társadalmi funkcióit az valósítja meg legteljesebben, aki azonosítani tudja magát a közösség célkitűzéseivel, azoknak hangot tud adni, azoknak a propagátorává szegődik. Az irodalomszociológia legmagasabb feladata, hogy felfedezze az író viszonyát a kor szociális szándékához, és az írót mint a kollektív akarat szócsövét mutassa be. Ez a feladat látszólag az eszmetörténethez tartozik; de a szociális szándék, amelyről beszélünk, többnyire még innen van az eszmén, nem értelmi, hanem akarati tényező, mely átszínezi az író művét, sokszor anélkül, hogy ő maga tudna róla. Látni fogjuk, hogy teljesen osztályonkívülinek látszó eszmék, mint a nemzeti eszme vagy akár a reménytelen szerelem témaköre, milyen más színezetet kapnak, mikor az irodalom fókusza más társadalmi rétegbe halad át.

A szellemtörténet az irodalomnak szellemi, az irodalomszociológia az anyagi már-itt-levő tényeivel foglalkozik; de ezúttal az éremnek három oldala van. Az irodalom már-itt-talál valamit, szellemen és társadalmon innen és túl: az emberi lelket önmagáért-valóságában. Az irodalmi alkotás egyik oldaláról tekintve szellemi munka, másik oldaláról társadalmi funkció, de a harmadik oldalon lelki aktus.

Az író alkotása által szükségképpen lelki tartalmakat fejez ki, aminthogy szükségképpen eszméket mond ki és társadalmi funkciót teljesít: az írás természete így hozza magával. Minden írásműnek megvan a maga „hangulata”, „atmoszférája”, „lelki tája”, vagy akárhogy nevezzük, szavakkal megközelíteni nehéz azt a valamit, ami az írásműbe eszméken, formákon és szándékokon túl a lélek mélyeiből beleszakad. Ez a je-ne-sais-quoi5 adja meg a nagy alkotás legintenzívebb értékét. „Az istenek halnak, az ember él”,6 Babits szavaival; eszmék és formák fájdalmas gyorsasággal avulnak el, és ízlések, melyeket társadalmi rétegek hordoznak, sebes egymásutánban kerülnek felül a történelem Ixion-kerekén;7 de a legmélyebben emberi, a lelki realitás múlhatatlan. Szellemi tartalmuk segíti késői hírnévhez az embereket, akik „megelőzték korukat”; a kollektivitással való összhang idézi elő a rögtöni nagy sikereket; de az egészen nagyok kritériuma a lelki realitás, az emberi érték.

Itt nem az író egyéniségére gondolunk, bármilyen rokon dologról van is szó. Az ember lelke mélyén, ott, ahol leginkább önmaga, ahol már nem hangoskodnak idegen eszmék és kollektív idegen akaratok, még ott is van valami, ami a többi emberrel közös, sőt a legközösebb: az emberi lélek törvényei. Ez a rokonság minden ember között az oka annak, hogy az író az olvasóra, mint lélek a lélekre, közvetlenül hathat.

Az általános törvényeken kívül vannak speciális lelki rokonságok, közös reakciók kisebb emberi egységekben: így beszélhetünk korok hangulatáról, nemzetek és társadalmi osztályok pszichéjéről. Az általános lelki struktúra bizonyos fejlődésszerű változáson ment át a századok folyamán: más volt a görög „hangulat”, mint a XX. századi magyar, Periklész kortársa másképp reagált halálra és szerelemre, mint mi: de ezer átmeneti formán keresztül mégis van valami, ami folytonosság Athéntől Budapestig.

Ezen a területen az irodalomtudomány a pszichológiával rokon. De sajnos nem sok hasznát tudja venni atyjafiának. A régi, a lelki életet apró elemekre bontó pszichológia csődöt mond, mikor egész struktúrákról van szó, és az új pszichológia még annyira gyermekkorát éli, hogy segédtudománynak csak okkal-móddal használható. Az irodalomtörténet írója ezen a területen magára van hagyva, és amit adhat, inkább csak kísérlet egy új tudomány felé, ami a lelki struktúrák történelmi változásainak a tanát fogja adni, és talán lélektörténetnek fogják nevezni, ha már lesz ilyen.

Szellemtörténet, irodalomszociológia és lélektani elemzés jelzik a hármas utat, a módszert, mellyel az irodalomtudománynak élnie kell. De előttünk a magyar irodalom áll, saját problematikájával. Ezekben a speciális kérdésekben is szakítanunk kell az iskolás hagyományokkal.

2. AZ EGYSÉGES SZEMPONT

A régebbi irodalomtörténet, mint a XIX. század valamennyi szellemtudománya, a részt vizsgálta az egész helyett. Az írót az irodalom helyett; és az egyes nemzetek irodalmát mint önálló szigetet, nem pedig mint egy nagy kontinens részét. Ez egész Európában így volt – a franciáknál majdnem napjainkig. Nálunk a történelmi helyzet még jobban megerősítette tudósaink elszigetelő tendenciáját. Első irodalomtörténet-íróink feladata az volt, hogy megmutassák, hogy a magyarnak is van irodalma, abban az időben, mikor ezt sokan az országhatárokon belül is kétségbe vonták. A követők buzgalma aztán sokszor odáig ment, hogy elfelejtették, hogy más nemzetnek is van irodalma – hogy az egyetemes irodalom is azok közé a már-itt-levő dolgok közé tartozik, amelyek a magyar irodalmat előre meghatározzák.

Ezt a szigetszerű szemléletet az összehasonlító irodalomtörténeti iskola kezdte aláásni a múlt század végén. Ők hívták fel a figyelmet az ún. hatásokra, melyeket a külföldi irodalmak a magyarra gyakoroltak. De ők még nem láttak ezekben a hatásokban semmi törvényszerűséget. Az író szemléletére lévén beállítva, egyéni akciónak tekintették azt, ami irodalmunk belső törvényéből következett. És nem vették észre, hogy a befogadás éppúgy hozzátartozik a magyar irodalom életfolyamatához, mint az alkotás, hogy itt a belélegzés-kilélegzés szabályszerűségével állunk szemben. A hatásokban csak az átvétel passzív mozzanatát vették észre, nem az együttrezdüléseket.

Újabban másképp látjuk mindezt. Úgy gondoljuk, hogy a magyar irodalom is, mint a német vagy a francia, a régi kép szerint, hangszer a jól összetanult zenekarban, ami a keresztény-európai kultúra. Önmagából nem lehet jelenségeit megmagyarázni, hanem csak az európai fejlődésből, és talán végső, metafizikai értelmét sem önmagában hordja, hanem az európai kultúra rendeltetésében.

Nehéz erről beszélni, mert eleven érzékenységekkel állunk szemben. A gyakorlatban, a politikában, az újságírásban, a közhangulatban még mindig érvényben van a régebbi nemzetfelfogás, ami a szellemben és a magasabb történelmi realitásban már idejét múlta és értelmét vesztette. Irodalmi viták alkalmával mindig jaj annak, aki szembeszáll vele. Arra a felfogásra gondolunk, amely a magyarságot mint valami eredendően, teljesen, dacosan és diadalmasan Mást fogja fel. Arra a felfogásra, mely az extra Hungariam elvében teljesedik ki, és a magyar értékek legfőbb mértékét csupán abban látja, hogy mi mennyire magyar, hogy mennyire valósít meg egy többé-kevésbé tisztázatlan nemzeti ideált. Oppozíciós nemzetfelfogásnak lehet nevezni, mert történelmileg az Ausztria elleni oppozícióból keletkezett, és lényegében éppen ezért negatív. Abból indul ki, hogy magyar az, ami nem idegen, elsősorban ami nem osztrák. Minél kevesebb idegen elemet lehet egy író művében kimutatni, annál magyarabb – tehát annál értékesebb.

Ennek a nemzetfelfogásnak megvolt a maga történelmi-szociológiai háttere, és megvolt a döntő fontosságú nemzetnevelő missziója annak idején. A magyarság voltaképpen a XIX. században eszmélt rá szélesebb rétegeiben, hogy önálló nemzet, nemcsak politikai, hanem kulturális értelemben is. A század nagy irodalomtörténet-íróinak az a feladat jutott, hogy neveljék a nemzet hitét önálló kulturális teremtőképességében. Nagy és azóta utol nem ért régi irodalomtörténet-íróink és kritikusaink, Toldy, Kemény Zsigmond, Gyulai Pál, Beöthy Zsolt ezt a feladatot diadalmasan teljesítették.

Utánuk következett a pozitivista szorgalmas kutatók nemzedéke, mely a régebbi nemzetfelfogáson már csak azért sem változtatott, mert ennek a nemzedéknek semmiféle felfogása nem volt. Pozitivista módon a tudományt apró, pontos részletek halmozásának tekintették, és minden „felfogástól” idegenkedtek, mert zavarta volna őket látszólagos tárgyilagosságukban. A kiemelkedő tehetségek, mint Péterfy Jenő és Riedl Frigyes, európai látásukat és szellemük páratlan finomságát az analízis munkájára fordították, mélységes pozitivizmusuk meggátolt minden szintetikus törekvést és minden filozofikus állásfoglalást.

Ez a nemzedék teremtette meg nálunk az összehasonlító irodalomtörténetet, tehát bizonyos alacsonyabb síkon mégis európai távlatból szemlélte a magyar irodalmat. De valahányszor kimutattak egy „hatást”, mindig siettek hangsúlyozni a magyar író „eredetiségét” is, amit azért a hatás mégsem érint – mintha a nemzetek közt fluktuáló szellemi transzfúzió beleférne a plágium és a szerzői jog kategóriáiba.

A legújabb generáció, az ún. szellemtörténeti iskola a gyakorlatban már rég szakított az oppozíciós nemzet- és irodalomfelfogással, és szintetikus hajlamának megfelelően a magyar szellem egyes mozgalmait mindig az európai rokonmozgalmakkal érintkezésben vizsgálja. Azok a politikai okok, amelyek megteremtették a régebbi iskola felfogását, elsüllyedtek az iramló történelemben. Ma már nincs miért opponálnunk Ausztria ellen; ma már nem kell bebizonyítanunk, hogy a magyarnak önálló kultúrája van – ellenségeink sem szokták már kétségbe vonni.

Ezért az új irodalomtörténetnek sokkal inkább kritikus és kételkedő attitűdöt kell felöltenie, semmint azelőtt. Nem mindenki, aki mondja, Uram, Uram, megyen be mennyek országába,8 és nem mindenki nagy költő, akinek versei a nemzeti eszmével foglalkoznak. Nem feltétlenül magyar érték, akiben idegen értéket nem találunk – lehet, hogy csak értéktelen. Meg kell nyesnünk az elődök értékítéleteit; annál több éltető nedv jut annak, ami megmarad.

Meg kell változtatnunk a csillagos égbolt rendjét az irodalomban. A régiek úgy szemlélték a világot, hogy Magyarország volt a világ közepe, és a többi ország csak arra való volt, hogy Magyarország más voltához az ellentétet szolgáltassa. Úgy viszonylanak hozzánk, mint a ptolemaioszi csillagász, aki azt tanította, hogy a Nap forog a Föld körül, a kopernikuszihoz, a heliocentrikus csillagászhoz.

Az ő előadásukban a legfőbb szerep annak jutott, hogy miben különbözik Magyarország Európától – mi azt mutatjuk meg, hogy miben hasonlít hozzá. Számunkra a magyar irodalomtörténet nagy strukturális szépségét az adja meg, hogy ebben az aránylag kis terjedelmű magyar irodalomban az európai szellem valamennyi fázisa, valamennyi megmozdulása meglelhető; semmi sem múlt el nyomtalanul; a magyar irodalom az európai irodalom miniatűr mása. A magyar értékek európai értékek; az européer-magyarnak nemcsak hogy nem kell magyar voltától elfordulnia, hanem ellenkezőleg: az irodalomtörténet megtanítja arra a legnagyobb magyar hagyományra, hogy nálunk mindig a leginkább európaiak voltak a leginkább magyarok. A külföldieskedés éppúgy, mint a magyarkodás nálunk mindig a félműveltek és tudatlanok attitűdje volt.

Azt a feladatot kell elvégeznünk, amit a történetírók új nemzedéke már elvégzett a történettudományban. Ma már tudjuk, hogy a magyar történelmet nem lehet megérteni Európa története nélkül. Nemcsak a történelem eszmei része, hanem maguk az események is a legszorosabban összeláncolódnak Európa eseményeivel. A magyar történelem minden nagy fordulata kívülről jött, és jóformán a magyarság beleszólása nélkül.

A magyarság szellemi életét még erősebben befolyásolja a kifelé, Európa felé való fordulás. Kultúránk úgy született, hogy a magyart, ezt a kóborló keleti népet, Szent István a kereszténység által Európához csatolta, és ezzel megmentette az enyészettől, amely elérte a vele rokon törzseket. A magyarság lelki arculatát azóta is az európai szellemben való intenzív részvétel különböztette meg leginkább a környező szláv népektől, melyek Kelet felé fordultak; és a nyugati orientáció szellemi ereje tette úrrá a magyarságot a szomszédok fölött.

Szent István óta minden magyarnak, aki az átlagon felülemelkedett, Európa volt a legfőbb szerelme. Mindegyiknek az volt az álma, hogy „valaki az Értől elindul s befut a szent nagy Óceánba”.9 Dosztojevszkij azt mondatja az egyik alakjával, hogy tulajdonképpen csak az oroszok igazán európaiak: mert a francia, a német európainak születik, de az orosz számára az európaiság erkölcsi cél, ami felé törekedni lehet. Bizonyos fokig áll ez a nagy magyarokra is. És ez teszi alakjukat néha oly megdöbbentően elszigeteltté: ha olyan korokban képviseltek európai ideálokat, amikor magyar környezetük még érzéketlen volt azok iránt.

Ez lesz az „egységes szempont”, melyből végigvizsgáljuk irodalmunk történetét. Hogyan sikerült egy-egy időpontban megteremteni magyarság és európaiság szintézisét, majd hanyatló korokban hogyan maradt el a magyarság a rohanó Európa mögött, és hogyan talált új szintézisre egy másik eszmemagaslaton: ez adja meg a magyar irodalomtörténet belső ritmusát.

3. SZELEKCIÓ ÉS FELOSZTÁS

Az irodalomtörténetnek megoldhatatlan problémája, hogy tulajdonképpen melyik mű tartozik az irodalomtörténet kereteibe. Beletartozik-e pl. a szónoklat, a történetírás, az esszé, a műfajok, melyek művészi formában íratnak, de irodalmon kívüli, tudományos vagy etikai célokat szolgálnak. A következetes elvi állásfoglalás ebben a kérdésben lehetetlen. Nem tudunk határvonalat vonni a „tiszta irodalom” és a tudományos irodalom között. A célkitűzés nem irányadó, mert hiszen sok műnek, amely faja szerint a tiszta irodalomhoz tartoznék, irodalmon kívüli, pl. politikai tendenciája van. A határvonal az idők folyamán igen nagy ingadozásokat ért meg: régebben minden írott mű beletartozott a res litterariába, az írólexikonok anyagába – a XIX. században a kör nagyon összeszűkült, és csak a művészi szándékú műveket tárgyalta az irodalomtörténet. Ma megint az az általános tendencia, hogy szélesítsük ki az irodalom fogalmát.

A mi célunk nem a regisztrálás, hanem az ábrázolás, nem a részletek, hanem a kompozíció teljességére törekszünk. Ezért szelekciós szempontunk a kétes esetekben az lesz, hogy mennyire jellemző a kérdéses mű vagy műfaj a kor magyarságának szellemi vagy társadalmi életére. A régiség tárgyalásánál be fogjuk vonni a nem tisztán szépirodalmi anyagot is, mert a szépirodalom sokkal töredékesebb, semhogy annak az alapján teljes képet nyerhetnénk. De a XVIII. század közepétől kezdve, amennyire lehet, csak a szépirodalommal fogunk foglalkozni – nem annyira tudományos, mint inkább gazdálkodási szempontból: mert azt gondoljuk, hogy a magyar szellem minden mozzanatát fellelhetjük a szépirodalomban is.

A magyar irodalomnak külön szelekciós kérdése a nyelv. Beletartozik-e a magyar irodalom történetébe a magyarországi latin, német és más nyelvű irodalom? Mi az újabban általánossá vált gyakorlatot fogjuk követni: foglalkozni fogunk a magyarországi latin irodalommal, mert hiszen a középkorban ez volt az igazi irodalom, és még azután is sokáig a latin nyelvű irodalom képviselte a magyarság magasabb szellemi szintjét – és azonkívül, mert a latin nyelvű irodalom a fejlődés, a magyar nyelvű irodalom kiépítése szempontjából is igen fontos szerepet játszott. A hazai német irodalmat is tekintetbe kell venni a történelem egyes pontjain, amikor fontos kultúraközvetítő hivatást töltött be, és a nemzeti kultúrának valóban része volt. Nem tárgyaljuk az itt lakó kisebb népek irodalmát, mely az egész fejlődése szempontjából, nyelvük ismeretlensége miatt is, hatástalan volt.

Az irodalmat, didaktikus szempontokból, korszakokra szokás felosztani. A magyar irodalomtörténet hagyományos korszakfelosztása nagyobbára mechanikus beosztás: századokra osztják az irodalmat, mint a franciák, és a századokra ötletszerűen németes címszókat ragasztanak: a XVI. századot, Balassa korát a reformáció korának nevezik, a XVII. századot, Zrínyi korát az ellenreformáció korának és a XVIII. századot a pihenés korának, mintha a magyar irodalom a reformáció körül pró és kontra kifejtett tevékenységében nagyon elfáradt volna. Ez a beosztás nem sokkal észszerűbb, mint az angoloké, akik a korszakokat lojálisan az akkori uralkodóról nevezik el, és csak akkor jönnek zavarba, amikor egy uralkodó olyan sokáig és olyan változó időben élt, mint Viktória királynő.

Olyan beosztásra volna szükségünk, amely a vizsgálatot is megkönnyíti azáltal, hogy csakugyan együvé tartozó, közös lényegjegyeken alapuló csoportokat alkot. Az eszmetörténet önmagában nem ad alapot ilyen felosztásra, mert túlságosan is összetett: a reformációval egyidejűleg pl. annyi más szellemi áramlat fut párhuzamosan a magyar irodalomban, hogy az egyiknek a kiragadása erőszakos dolog. A stílustörténet egyelőre túlságosan a képzőművészetekre támaszkodik, és nincs önálló terminológiája. Márpedig ha korszakainkat magyar barokknak, magyar rokokónak stb. neveznénk, könnyen téves képeket idéznénk fel, mert az irodalmi stílus nem ugyanaz, mint a képzőművészeti.

A legalkalmasabbnak látszik egy szociológiai felosztás: az irodalmat aszerint osztani korszakokra, hogy melyik volt benne a hangadó társadalmi osztály. Ennek az elvnek az alapján a következő korszakok adódnának:

1.

Az egyházi irodalom kora. (A kezdetektől a XVIII. század közepéig.)

2.

A főúri irodalom kora. (Balassától a Felújulásig.)

3.

A nemesi irodalom kora.

a)

Tisztán nemesi irodalom. (Petőfiig.)

b)

Nemesi-népi irodalom. (Petőfi és Arany kora.)

c)

Nemesi-polgári (dzsentri) irodalom. (Arany és Ady közt.)

4.

A polgári irodalom kora. (Ady fellépésétől.)

Ez a felosztás természetesen nem tarthat igényt olyan dátumszerű határvonalakra, mint a régebbi, amely nem is volt más, mint dátumszerű határvonal. Fő nehézsége, hogy az egyházi-papi irodalom mélyen belenyúlik a XVIII. századba, és terjedelemben és olvasottságban messze felülmúlja a főúri irodalmat, melyet mi uralkodónak jelöltünk meg. De a továbbfejlődés szempontjából az egyházi irodalom ekkor már alig fontos; rengeteg hitvitázó és épületes műve elsüllyedt az időben, hogy soha fel ne támadjon többé – viszont a vele egykorú főúri irodalom képviseli a nemzeti hagyományt, melyen a későbbi irodalom felépült. Főúri és nemesi (köznemesi) irodalom közt éppúgy nem lehet dátumszerű határvonalat vonni, mint ahogy nem lehet pontosan tudni főnemesség és köznemesség társadalmi határvonalát sem.

Érezzük, hogy ez a felosztás további védelemre szorul; de igazságát csak maga a könyv igazolhatja. Mi reméljük, hogy a társadalmi csoportok életformájának és kollektív szándékának a vizsgálata olyan szempontokat fog adni, amelyek csakugyan egységbe foglalják egy-egy kor eszmeileg és stílusbelileg szétfutó műveit.

Még két praktikus elvet kell kimondanunk: francia mintára az írók rövid életrajzát, műveit és a rájuk vonatkozó irodalom legfontosabb címeit jegyzetben közöljük, hogy ne zavarja nyers adatszerűségük az ábrázolás egységes menetét. Ha lírai költőről lesz szó, sokat fogunk idézni, mert a líráról olyannak beszélni, aki nem ismeri az illető verseket, olyan, mint a vaknak színeket magyarázni – és mert angol mintára az irodalomtörténet-író gavallérosságát látjuk abban, hogy időnként egy-egy választott versszakkal örvendeztetjük meg az olvasót.

És még egyet, talán a legfontosabbat, a hosszúra nyúlt bevezetés végén. Be kell vallanunk, hogy a könyv megírásánál a stílus kérdését minden elmondott tudományos problémánál fontosabbnak tartottuk. Az irodalom nagy értékeinek muzeálissá válásában nagy szerepe van irodalomtörténet-íróink stílusának. A régebbi nagy nemzedék, Gyulai Pál, Beöthy Zsolt, sőt még Péterfy stílusa sem hat már elevenen a mai ifjúságra. Utódaik pedig újramondogatták a régi szavakat, melyek már frázisoknak is színtelenekké váltak, tovább koptatták a régi terminológiát – pedig minden nemzedék csak új terminológiában tudja elhinni a régi igazságokat.

E sorok írója azt szeretné, ha sikerülne művét minden régi frázistól megszabadítani, és az egész irodalomtörténetet áttenni abba az új terminológiába, mely a nagy német szellemtudományos megújhodás nyomán minálunk is kifejlődött, de még nem nyert teljes polgárjogot.

De őszintén megvallva, mintaképei nem a csodált német tudósok, akik az irodalomtörténetet irodalomtudománnyá fejlesztették, hanem inkább a régi humanisták áhítatos pletykálkodásukkal és az ancien régime-beli „filozófusok”, akik márkinők számára értekeztek a csillagos égbolt titkairól. Emberien élő, emberien átélt, humánus stílus által szeretné a magyar irodalmat emberi szívekhez közel hozni – és ha ez bizonyos fokig sikerül, úgy érzi, hogy könyve megtette kulturális és magyar kötelességét.

I. EGYHÁZI IRODALOM

A) KÉZIRATOS IRODALOM

1. BEVEZETÉS

a) Őskor, ősvallás

Szerencsések a nemzetek, amelyek kezdeti korukról emléket őriznek, vallási hagyományban, folklórban, írott irodalomban. Szerencsések a németek és az angolok; belső történetüket abban a távoli múltban kezdhetik, amikor a kereszténység még nem uniformizálta a nemzeti géniusz minden kifejeződését. Ősi emlékeik szemléletébe mélyedve, a kezdetek meg nem zavart vonalaiban nekik sokkal könnyebb meglátni, intuitíve felismerni azt a titokzatos valamit, ami egy nép lelkét a másikétól elkülönbözteti, azt a csak egyszeri milyenséget, ami egyúttal cél is, és talán Isten teremtő szándéka a nemzettel: az eidoszt.10

Mi nem tudunk semmi bizonyosat a kereszténység felvétele előtti időből. Ősi mondáinkat nagyobbára a középkorban költötték nyugati szellemű udvari papok, az ősi magyar isteneket pedig a XIX. században találták ki dilettáns költők. Írott emlékünk semmi sem maradt fenn, és a rokon népek költészetéből következtetnünk olyan, mintha valaki Petőfi költészetéből Petőfi nagybátyjának az irodalmi munkásságára következtetne.

Csak a folklór, a mesekutatás mutat némi enyésző nyomot, ami a legtávolabbi múltba vezethet, abba a bizonytalan, lefokozott tudatú, fél-emberi birodalomba, ahol a mesék születnek.

A kereszténység előtti magyarságnak is megvolt az ősi, természetes okokkal nem törődő tudása az élet keletkezéséről és elmúlásáról. Azt a valóságot, ami az ember testét élővé teszi, és amit a klasszikus latinok geniusnak neveztek, a magyarok is, mint megannyi más primitív nép, madár formájában látták. A régi magyarok vezértörzsének életadó és halálba repülő madara a turul volt, ez a sólyomfajta nagy madár (falco laicoriphos), mely a rokon török népeknek is totemállatjuk volt toghrul néven. Amint a keresztényesített későbbi feljegyzéseken is áttetszik, a magyarok első fejedelme, istenkirálya, Álmos a turul fia volt.

De a turul halálmadár is. Az ősi magyarok mítoszalkotó, tehát szellemet teremtő képzeletének a középpontjában is a halál áll, mint a többi népnél.

A tudósok azelőtt azt gondolták, hogy a mítoszok kifejlődését az égi jelenségeken, Nap, Hold, csillagok, évszakok jártán való csodálkozás indította meg. Az újabb felfogás szerint ez a kozmikus mitológia csak később jön létre. Az első nagy ősvilági borzalom, ami közvetlenül előtte feküdvén, megindítja a primitív ember képzeletét, a holttest és a halál általában. Az istenek és démonok kezdetben holttestek voltak, élő és járó-kelő, bosszúálló és utódokat nemző halottak. Kezdetben vala a kísértet… ha van döntő ereje a consensus gentiumnak,11 akkor semmi sem olyan igaz, mint a kísértet, mert semmi sem olyan általános, mint a kísértetektől való félelem.

Nem tudjuk, mi volt az ősi mítosz, amelybe a magyarság először objektiválta a halottaktól való iszonyodását. De van népmesénknek egy eleme, melyet a nyugati népek nem ismernek, rokon motívumot csak az oroszoknál találni, ahová később került, és azután az urál-altaji népeknél: ez a vasorrú bába, és ritkábban előforduló férfi alakpárja, a vasfejű farkas, vasfejű ember, ólomfejű barát. Solymossy Sándor szerint, akinek köszönhetjük, hogy népmeséink ősvallási gyökerei megvilágosodtak, a vasorrú bába visszaemlékezés az urál-altaji népek bálványaira, melyeknek az arcát vagy az orrát fémből készítették, hogy az áldozati vért könnyebben le lehessen mosni róla.

Az utalás rendkívül sokat sejtető – csak éppen a túlságosan praktikus és józan magyarázat nem megnyugtató. A bálványoknak valószínűleg azért volt vasorruk, mert halottat ábrázoltak. A halottak a legkülönbözőbb népek képzeletében mint fekete színű emberek jelennek meg, mert a hulla megfeketedik. Ennek a megfeketedésnek a kifejezési formája a vasfej, vasorr. Hogy a vasfejű ember minden további nélkül helyettesíthető a mesében vasfejű farkassal, a par excellence halott-állattal, mutatja, hogy itt miről van szó. A vasorrú bába nem a halottat ábrázoló bálvány, hanem maga a halott. Legrégibb magyar maradványunk abból az ősvilági derengésből, ahol élők és holtak, emberek és állatok kísérteties összevisszaságban tanyáztak, és ahol a mítoszok születtek.

Emellett a vágyteljesedés is belejátszik a mítoszalkotásba, a halottból madár lesz, mert a madár szabadon száll, mint a vágy. A turul, a totemállat is eredetileg lélekmadár lehetett. Ennek a képzetnek az emlékét őrzi, úgy látszik, meséink kacsalábon forgó kastély motívuma. Solymossy Sándor szerint az ősi magyarok is, mint a többi sátorban tanyázó rokon nép, a világmindenséget óriási körben forgó sátornak képzelték, melyet a közepén egy világfa tart. Népmeséink egy másik sajátosan magyar motívuma, az égig érő nagy fa őrzi ennek az elképzelésnek az emlékét. Az urál-altaji népek a sámánnak, a varázslónak a sátrát a világmindenség képére építik, és a sátorrúd tetejét egy madár, többnyire kacsa díszíti. Innen a kacsalábon forgó kastély.

Talán egy ősi mondát őriz a csodaszarvas költői szépségű mondája, de ennek a magyar eredetét általában kétségbe vonják. A mondának egy, a magyarénál régibb perzsa változata mintha azt bizonyítaná, hogy a szarvas a honfoglaló magyarságnak nemcsak vezére, hanem őse is volt, ősanyja, mint a turulmadár volt a mitikus ősapa.

Irodalom. Róheim Géza: A kazár nagyfejedelem és a turul-monda. Ethnographia, 1917. Solymossy Sándor: Keleti elemek népmeséinkben. Ethn., 1922. Uő: A vasorrú bába és mithikus rokonai. Ethn., 1927. Uő: Magyar ősvallási elemek népmeséinkben. Ethn., 1929. Berze Nagy János: A csodaszarvas mondája. Ethn., 1927. Kerényi Károly: A csodaszarvas. Ethn., 1930. A halál a mithológiában, vö. Hans Naumann: Primitive Gemeinschaftskultur. Jena, 1921. Walter F. Otto: Die Manen oder von den Urformen des Totenglaubens. Berlin, 1923. H. Güntert: Kalypso, Halle, 1919. Uő: Kundry, Heidelberg, 1928.

b) A kereszténység felvétele

Folklór, totemállat és népmese még nem tartoznak a szellem történetéhez, még nem kifejeződései a nép eidoszának. Ezek még mind szellemen inneni formák, éppúgy, mint azok a primitív látásmódok, melyek a nyelv történetében maradtak ránk. A szellem birodalma a világos tudat. Története ott kezdődik, ahol először fejezi ki magát tudatosan.

A magyar kultúra születése egybeesik a kereszténység felvételével. Szent István nagy tette teremtette meg Magyarországon mindazokat a feltételeket, amelyek a kulturális élethez szükségesek. A kereszténység adott az országnak egy társadalmi osztályt, az egyházi rendet, melynek hivatása lett, hogy a kulturális javakat hosszú ideig egymaga ápolja. A kereszténység hozta be az országba az írás-olvasást, bár az ősmagyarnak is volt írása, a rovásírás, de amennyire tudomással bírunk róla, ez nem szolgált szövegek rögzítésére. Csak a kereszténység teremtette meg minálunk a jelentős szavaknak, rögzített szövegnek (szentírás, liturgia) azt a mágikus borzongással határos tiszteletét, ami az irodalom alapja. És a kereszténység hozott először az országba olyan szellemi tartalmat, ami szövegszerű rögzítésbe, irodalomba kívánkozott.

A magyar szellemi élet születése egy nap történt megkereszteltetésével. A magyar kultúra eredendően keresztényi kultúra, mint az Egyház legidősebb leányáé, a franciáé, és nem „megtért” kultúra, mint a germán népeké. Ezért visszás és komikus minálunk minden olyan törekvés, mely német mintára kultúránk kiteljesedését kereszténység előtti, nem látható ősutakon keresi.

A kereszténység a magyarság számára mindenekelőtt metafizikai tartalmat jelent. Feleletet azokra a végső nagy kérdésekre, melyek bizonyára az ősmagyarok lelkében is felmerültek, ha nem is kérdés, hanem mindjárt felelet formájában, mint a többi primitív népnél. A kereszténység azonkívül erkölcstant adott, szabályozta minden részletre kiterjedően, hogyan kell élnie az embernek az életét. Ez az életirányítás valószínűleg minden pontban ellenkezett a primitív magyarság természetével. Nálunk nem maradt emléke, hogyan próbált a szellem középutat találni az össze nem egyeztethető ideálok között, mint amilyen a németek Heliandja,12 melyben Krisztus félig mint az evangéliumok Krisztusa és félig mint germán hűbéres fejedelem jelenik meg. De bizonyos, hogy a küzdelem Magyarországon is keserves és bénító volt.

A kalandozás hősi századait a befelé való hősiesség összeszorított ajkú századai követték. És mikor megszólalt a magyar hang, a küzdelem már véget ért, a keresztény erkölcs győzött, és a magyar civilizált nép lett. A magyar szellem eredendően civilizatorikus termék, a megfékezett indulatok, a diadalra jutott tudat hozta létre. A magyar irodalom nem az ős nyelvből, ős heroizmusból, ős spontaneitásból ered, mint a germán népeké, hanem a civilizáció legkésőbbi, féltve őrzött, büszkeséges hajtása.

c) Az antik hagyomány. Magyarság és kereszténység

Azokban a századokban, amikor a magyar kultúra megszületett, immár az Egyház volt egyedüli őrizője az emberiség legnagyobb kulturális hagyományának, az antik szellemnek.

Ma már nem gondoljuk, hogy a középkori szellem sarkalatos ellentéte az ókor szellemének. Ennek a felfogásnak utolsó hulláma volt Spengler és a kultúrkörök elmélete. Ma inkább azt hisszük, hogy a középkor az ókor szerves folytatása. Az Egyház átvette és a maga módján továbbfejlesztette az antik hagyományokat. A reneszánsznak nincs egy mozzanata sem, ami nem a középkorban gyökereznék.

Így az Egyház az újkorba átmentette és a magyarságnak hagyományozta az antik világ egyik nyelvét, a latint. A nyelvvel együtt fennmaradt az a meghatározhatatlan, hatalmas valami, ami a nyelv géniusza. Aki latin szavakban fejezi ki magát, sohasem szabadulhat azoktól a tartalmaktól, melyek a latin szavakba az antik kultúra folyamán beléivódtak.

A nyelvvel elválaszthatatlanul összefonódott a latin irodalom szépségideálja. Ha nem is a klasszikus korszak szépsége, amely sokkal magasabb rendű volt, semhogy a középkor egyszerű elméi felemelkedhettek volna odáig, de mindenesetre az az ősibb valóság, amely a klasszikus ideálnak is az alapját alkotta.

Ez a latin szépségideál összefügg az antik szellem egyik legnagyobb örökségével, a logikus gondolkozással.

Az irodalmi szépségideál, amely a latin nyelvvel mintegy adva van, a logikus szépség ideálja. A latin irodalom legmagasabb csúcsfokain sem más, mint a józan gondolkozást kifejező beszéd gondos megtisztítása, megnemesítése, éterikusan áttetszővé tétele. Ezzel ellentétben például a germán szépségideál, mely még a primitív közösség napjaiban született, az eksztatikus, hirtelen, illogikus gondolatkapcsolatokból teremt magának költői nyelvet. Ezért nem születhetett Shakespeare vagy Hölderlin latin kultúrában.

Ezért kockáztathatjuk meg azt a tételt, hogy a magyar irodalom tulajdonképpen a latin irodalom leánya, akár a francia, olasz vagy spanyol irodalom. A magyar irodalomnak nem voltak kereszténység előtti hagyományai, mint a germán népeknek, hogy időnként ezekhez az ősforrásokhoz visszatérjünk. Minden hagyomány latin hagyomány volt. A magyar verselés például a középlatin himnusz fordításaként keletkezett, a középlatin himnuszköltészet pedig a késő római rímes és ritmikus prózából, ami viszont a klasszikus latin próza dekadenciája volt. A magyar prózaírás latin nyelvű prózai művek fordításakor keletkezett, kódexeink nem beszélt nyelvet őriznek meg, hanem kezdetleges, magyartalan fordításokat. A folytonosság a klasszikus latin és a magyar irodalom között megszakítatlan. Talán ez a magyarázata annak, hogy a magyar irodalom legdöntőbb fordulatakor, a XVIII. század végén egyetlenegy irodalomból sem merítettek költőink annyi ihletet, mint a klasszikus latinból.

Nagyon messzire vezetne, ha fel akarnánk sorolni mind a klasszikus hagyományt, amelyet a magyar kultúra az Egyház közvetítésével nyert. A tudósok mindinkább úgy látják, hogy a középkor egész világi kultúrája az antik folytatása volt. Még a lovagmorálnak, ennek a leginkább középkori ízű társadalmi jelenségnek is az athéni arisztokrácia gondolkozásmódjában keresik a gyökerét: az első lovagi törvénymondó Arisztotelész volt a Nikomakhoszi etikában. A szellem és a szellemi termék megbecsülése, az az egész intellektuális értékrendszer, melyben az irodalom idővel megtalálja az őt megillető helyet, azt az önérzetet, ami nélkül magasabb irodalmi élet nem jöhet létre, szintén antik hagyomány.

A magyar eidosz kutatóját az a kérdés gyötri, vajon mit adott a magyarság önmagából ahhoz a keresztény-antik kultúrához, ami Szent István nyomán Magyarországon létrejött? Vajon mi a speciálisan magyar vonás a magyar kereszténységben, milyen módon reagált a magyarság a kereszténységre?

Erre a kérdésre nem tudunk válaszolni. Kereszténynek lenni és magyarnak lenni csaknem ezer éven át teljesen egyet jelentett. A régi nagy magyarok életideáljában, világfelfogásában nem lehet kiemelni a magyar elemet a keresztényiből.

Általában azt lehetne mondani, hogy a magyarság a kereszténységgel szemben passzíve viselkedett, nem volt semmi olyan reakciója, melyből a magyar eidoszra lehetne következtetni, hacsak nem maga ez a passzivitás.

Tudunk ugyan pogánylázadásokról, de nem tudjuk, mi volt a szellemi hátterük, és hogy volt-e egyáltalán, nem csak az idegen fajta gyűlölete hozta-e létre azokat. Magyar földön nem teremtek eretnekségek, aminthogy alig születtek misztikus szentek és rendalapító lelkesültek sem. Zsinataink csak egyházkormányzati kérdésekkel foglalkoztak.

2. SZERZŐK, MEGJELENÉSI FORMA

A kezdődő keresztény magyar kultúrát az egyház nemcsak tartalmában határozta meg, hanem hordozóiban is. Alapvetői a külföldről ideküldött papok voltak, a szellem legtágabb értelemben vett misszionáriusai. Az egyház adta Szent Istvánnak Heribert papot, III. Ottó jegyzőjét, legrégibb oklevélírónkat, akivel az írásbeliség Magyarországon elkezdődött. Az egyház küldte be Velencéből Szent Gellértet, az első embert, aki Magyarországon irodalmi tevékenységet fejtett ki.

Az egyháziak által művelt magyarországi írásbeliség kettős gyökerű. Kétféle szükséglet váltotta ki, hogy az emberek megtanuljanak írni-olvasni: az oklevelek és az egyházi szertartáskönyvek.

Számunkra csak az utóbbiak fontosak. A katolikus vallási élet egyes szövegeket nem nélkülözhet: misszálékat, breviáriumokat stb. Ezekhez hozzájárultak a szerzetesek lelki táplálékául szolgáló elmélkedések, prédikációgyűjtemények és legendáriumok. Létrejött a kolostori könyvtár, majd a kolostori másolószoba, a stuba scriptoria, könyvtermelésünk első műhelye.

Középkori irodalmunk megjelenési formája a kódex. A kódex kézzel írott könyv. Az Árpád-korban még az értékes, állatbőrből készült pergamenre írták, ami csak megnövelte a könyv műtárgyszerű mivoltát. Később a pergament az olcsóbb papír váltja fel. A legrégibb ránk maradt papírból készült oklevél Magyarországon 1310-ből való. Papírmalmok csak a XVI. században keletkeztek, addig külföldről hozták be a papírt.

A könyv igen nagy értéket jelentett. Már külső kiállításánál fogva is sokkal közelebb állt a festményhez vagy a szoborhoz, mint a mai olcsó nyomtatott könyvhöz. Betűinek a hártyára rajzolása (a magyar „ír” ige eredeti jelentése rajzol, fest) aprólékos, hosszú, türelmes munkát kívánt meg. A színes, ábrázoló kezdőbetűket, az iniciálékat, melyek az olvasni nem tudóval közölték a könyv tartalmát, külön művész, a miniátor rajzolta és festette. A könyvkötés mestersége csodálatos fejlettséget ért el hazánkban, sőt az aranyozott kötést talán először Mátyás király alkalmazta Európában.

A kolostor vagyonának egyik alapja a könyvtár volt. A könyvtár részben kölcsönkért könyvek lemásolása útján szaporodott, részben oly mód, hogy a rendbe belépő köteles volt egy könyvet hozni magával, részben kegyes lelkek végrendeletükben könyvet hagyományoztak a rendi könyvtárra. A magyar rendek eléggé gazdagok voltak könyvekben. Pannonhalmának például 80 könyve volt Szent László korában, amikor a nagy kremsmünsteri apátságnak csak 60.

A könyv mint értéktárgy sokszor a kapzsiság és a tulajdon elleni vétkek célpontja lett. Tudunk egy Gutkeledi Vid mesterről a XIII. század közepén, aki kölcsönkért egy bibliát a csatári monostortól, melynek a kegyura volt. A bibliát később 70 márka ezüstért elzálogosította egy Farcasius nevű zsidónak, amiért is családja két falut adott kárpótlásul a monostornak.

A könyv nem csak anyagilag volt értékes. Ebben az időben a konkrét könyv és szellemi tartalma valami mágikus egységet alkotott még, minden könyv egy kissé varázseszköz is volt. Sokszor olyan hatása volt a könyvnek, mint egy ereklyének. Írott imádságokat amulett formájában magukon hordoztak, mint ma is Keleten. A mi Thewrewk-kódexünk is tartalmaz egy imádságot: aki magán hordozza, „el nem vész sem szénben, sem hadban, sem vízben”, mérges állat nem árthat neki, és nem kerül majd poklokra a lelke. Szent Bonifácius germánjai azért becsülték meg a nekik felolvasott szöveget, mert a szent díszes aranyozású könyvből olvasta fel. Kálmán király „könyves” jelzője sokat sejtet abból a hatalmi misztikumból, ami a könyvet övezte.

Az irodalmi alkotás három alaptényezője, szöveg, szerző és közönség egészen más viszonyban álltak egymással a kéziratos irodalom korában, mint napjainkban, és ez a másféle beállítottság a középkori irodalom legfontosabb kialakítói közé tartozik.

Az irodalmi mű szövege ekkor még nem volt állandó. A kódexmásoló, ha jónak látta, változtatott a szövegen, javított, beiktatott, rövidített. Nincsen két kódex, melynek a szövege teljesen egyforma volna. A kódex többnyire nemcsak egy művet tartalmaz, hanem különböző, sokszor igen diszparát művekből összeállított gyűjtemény. Gyakran a kész kódexhez utólagosan hozzákötöttek még egy művet, vagy az üresen hagyott lapokra beiktattak valamit. Ily módon minden egyes kódexnek megvan a maga példányegyénisége, nem úgy, mint a nyomtatott könyvnek.

A kéziratos irodalom korában a mű szerzője háttérbe szorult, többnyire megőrizte anonimitását. Ha meg is nevezte magát, csak hosszú és nagyon alázatos bocsánatkérési formulák után tette, vagy csak a nevének a kezdőbetűjét közölte, mint a mi Anonymusunk, a „P. dictus magister”, hogy a barátai tudják, de rejtve maradjon a távolállók előtt.

Ez részben a középkor aszketikus szelleméből következett. Az áhítatos szerző nem világi hírnevet keresett, hanem Isten nagyobb dicsőségét és felebarátainak a lelki javát. Nevét kiírni illetéktelen kérkedés lett volna, hiszen ami jót írt, úgyis a Szentlélek sugallatára és régi szent emberek tanítása alapján írta.

A középkori szerző nemcsak hogy nem törekedett önkifejezésre, hanem egyáltalán fogalma sem volt róla, hogy alkotó munkát végez. Ő csak a hagyományokat akarta továbbadni. Ha írói önérzet volt benne, nem alkotó tehetségére volt büszke, hanem jártasságára és szavahihetőségére. Ha úgy érezte, hogy műve nagyon jól sikerült, akkor kegyes csalással valamelyik nagy tekintély műve gyanánt hozta forgalomba, ezért a sok ál-ágostoni és ál-arisztotelészi munka.

De volt egy másik, külsőbb, de nem kevésbé fontos oka is, hogy miért szorult a szerző személye háttérbe. Azért, mert a másoló még annyira az előtérben volt, hogy elhomályosította a szerző alakját. Ez természetes következménye volt annak az egységnek, amit a könyv konkrét formája és tartalma alkotott. Az érték az előttem fekvő könyv volt, és azt a másoló hozta létre, méltó tehát, hogy az ő emlékét őrizze. A másolók tudatában is voltak ennek.

Hiszen egy könyv sokszor évek kitartó munkája volt. Incipiunt epistole… cum diligenti cura et labore multis annis ad profectum legencium in materna lingua exarata, itt kezdődik az írás sok évnek szorgalmas gondjával és munkásságával az olvasók hasznára az anyanyelvre áttéve, mondja az Érdy-kódex kezdete. A másoló az olvasó számára sokkal közvetlenebb valóság volt, mint a szerző. A másoló időnként szubjektív megjegyzéseit is odaveti a könyv margójára, esetleg a szövegbe is: „Igen fay feyem”, „Igen beteg valek”, „Yay hogh faradek bor ythlan”, „Ennek io aldomasa volna io helen”, adják tudtunkra kódexeink másolói. Máskor Ave Mariát kérnek munkájuk áhítatos jutalmaként, vagy feljegyzik nevüket, hogy az olvasó imájába foglalhassa.

A másoló alakja sokkal határozottabb körvonalakkal él közönségének tudatában, mint a szerzőé. Miránk is fennmaradt két másolóapáca neve, Ráskai Leáé és Sövényházi Mártáé, míg kódexeink szerzői ismeretlenek. Kódexek kolofonjából (végszavából) és levéltári feljegyzésekből vagy száz magyarországi másolóról és könyvfestőről tudunk. A könyvmásolás komoly polgári mesterséggé fejlődött abban az időben, amikor az írói alkotás még álmában sem tudta, hogy mi a honorárium. Azok az emberek, akiknek az írás a szenvedélyük, akkor ezt a szenvedélyt inkább könyvmásolás formájában elégítették ki. Így az első magyar grafomán, Konrád, a menedékszirti kolostor perjele, aki 1310-ben lemondott tisztségéről, hogy a másolóasztal mellett tölthesse minden idejét.

A közönség viszonya a könyvhöz szintén egészen más volt. A szerző és a másoló legtöbbször személyesen ismerte közönségét, legalábbis annak legfontosabb képviselőjét, a mecénást, akinek rendeletére és költségén készült a könyv. Ily mód a közönség sokkal erősebben befolyásolta az irodalmi alkotást, mint napjainkban. A „közönség” megmondta, hogy mit akar olvasni, és azt megírták neki.

Más világba lépünk be, amikor egy kódexet a kezünkbe véve fel akarjuk idézni belső szemléletünk elé a lelket, mely a kódexet alkotta. A rendház hideg és furcsa módon mégis otthonias falai közt együtt ül a szerzetesek közössége, amely közösség volt olyan szoros egybeolvadásban, hogy hasonlót egyénekre széthullt korunkban nemigen találunk. Talán ott ül társai közt a másoló is, nehéz munkája végeztével, rejtegetett, alázatos büszkeség az arcán, és az olvasásban legjáratosabb testvér felolvassa a legendát, „amit olvasni kell”. A készenlét, mellyel a hallgató megnyitja elméjét a kántált, recitativo-módon felolvasott szöveg befogadására, olyan lelki motívumokat tartalmaz, melyek a mai olvasó lelkétől idegenek: a szöveg tekintélyében akar misztikus módon részesedni, a kegyelemben, mely a szent szavakból kiárad.

Irodalom. Középkori irodalmunknak újabban két nagyarányú összefoglalása jelent meg: Horváth János: A magyar irodalmi műveltség kezdetei. Budapest, 1931. és Pintér Jenő magyar irodalomtörténete. I. kötet, Budapest, 1930. Az elméleti kérdésekre nézve lásd Thienemann Tivadar: Irodalomtörténeti alapfogalmak. Pécs, 1930. Könyvtörténet: Gulyás Pál: A könyv sorsa Magyarországon a legrégibb időktől napjainkig. MKSz, 1923.

3. LATIN IRODALOM

A magyarországi irodalom első emlékei első keresztény századunk három szellemi vezéralakjához fűződnek: Szent István királyhoz, Szent Gellérthez és Szent Mór pécsi püspökhöz.

Szent István alakjának királyiságát éreztetik az ő nevében Szent Imre herceghez írt Intelmek, melyek mint a Corpus Juris első része élték túl a századokat. Az Intelmeket nem Szent István írta, ismeretlen pap állította össze, külföldi fejedelemtükrökből, a keresztény király magasztos ideálját rajzolva a fiatal herceg fogékony lelke elé.

Szent Gellért nyugtalanul tevékeny egyéniségét őrzi a ránk maradt Deliberationes, rendszertelen, csapongó munka telve teológiai spekulációval, a távol kor mítoszba vesző hiedelmeivel és személyes panaszokkal.

A tehetsége által társai közül kiemelkedő Szent Mór műve irodalmunk első legendája, Szent Zoerard és Benedek magyarországi remeték története. Az aszkézisba merült halálteljes kor első magyarföldi kifejeződése ez: történet a remetéről, aki ülve alszik egy fa odvában, és feltalálóhoz méltó leleményességgel akadályozza meg magát, nehogy igazán és élvezetesen elaludjék. A fakérgen nádszálakat szúr keresztül, feje fölé kövekkel megrakott korongot függeszt – ha elalszik, testét a nádszálak megszúrják, fejét pedig a kövek megütik. Mégis rablók ölték meg; vajon mit találtak nála a vasláncon kívül, amit a derekán viselt?

A legendafejlődés azután csodatermő metamorfózisával birtokába vette a szent király és a szent püspök alakját is, Szent Istvánról két legenda maradt fenn a XI. századból. A legendafejlődés az aszketikus életideál irányában stilizálta át a hatalmas uralkodó történetét. Békességesnek mutatja be, és oly alázatos szívűnek, hogy hálát ad az Istennek, amikor a koldusok, akiket álruhában táplál, tévedésből megtépdesik a szakállát. Ugyanez az életideál formálja Szent Imre legendáját az örök szüzességet fogadó férj akkoriban tipikus történetévé.

Különös módon az egyházi férfiúnak, Szent Gellértnek a legendája több világi szellemet őriz meg, sőt ez az első irodalmi termékünk, amelyben megüt bennünket a középkor másik arcának, a lovagi világnak a ragyogása. Ohtum lázadása és a hős Csanád története, aki Ohtum kivágott nyelvével igazolja, hogy igenis ő ölte meg, már a hitért harcoló lovag emberideálja felé mutat.

Még közelebb érünk a lovagi világhoz Szent Lászlónak, a pogányverő királynak a legendájában. A lovagi fényességgel növekszik a fantázia is. Szent László nevéhez már sokkal több és sokkal dekoratívabb csoda fűződik, mint az előző szentekéhez. Az imádkozó király teste a levegőbe emelkedik, mert az eksztázis legyőzi a fizikai nehézkedés törvényeit – ezen az érzésen alapul a gótikus építészet testetlen égbe ívelése. Éhező serege elé önként jönnek a szarvasok és bivalyok táplálékul, holttestével magától megindul a szekér Várad felé, és az ember, aki nem tisztelte eléggé a király holttestét, hátrafordított nyakkal jár-kél a világban.

Szent Lászlóval érkezünk el annak az irodalmi műfajnak a bölcsőjéhez, amely középkori irodalmunk eleven középpontja, melyből a magyar középkor ereje továbbárad későbbi korokba: a történetíráshoz. Hóman Bálint kutatásai alapján ma már tudjuk, hogy Szent László korában, 1091 körül keletkezett az első történelmi alkotás, mely összefüggően tartalmazza a magyarok történetét, a Gesta Ungarorum. Ez a geszta nem maradt ránk, de körülbelül rekonstruálható követőinek az alapján.

Régebben ezeket a történeti műveket krónikáknak nevezték. De a magyar geszták a tudatos alkotásnak sokkal magasabb szintjén állnak, mint az évről évre haladó, száraz feljegyzésekre szorítkozó, megkomponálatlan és fantázia nélküli krónikák. Szellemi rokonságukat azokban a művészi, ősatmoszférával teljes, termékenyítő erejű könyvekben kell keresnünk, amelyek fennmaradóvá tették a népvándorlás hős népeinek a történetét: Cassiodorus, Jordanes, Paulus Diaconus, Tours-i Szent Gergely műveiben.

A geszta szerzője nemcsak feljegyezte, hanem elő is adta a történetét, esztétikai akarása és sugalmazó urának politikai szándékai szerint. A mi gesztáink az Árpád-ház mítoszba vesző családfáját voltak hivatva kimutatni. Minden geszta világtörténelem, mert kezdetben minden nemzet egy volt, az őstörténete minden nemzetnek közös: a bibliai történet. De azután a nemzetek szétoszoltak… és itt kezdődik a geszta nemzeti, hatalmas, öntudatot teremtő feladata. A történelem az első birodalom, ahonnan a nemzeti önérzet táplálékát meríti. Amióta az ember emlékezik, feléje dereng „az ősi dicsőség”.

Bármennyi elméletet állítottak is fel, nem tudjuk még néven nevezni azt a névtelent, Anonymust, aki az első ránk maradt geszta szerzője volt. De akár Pétert, az óbudai prépostot takarja a P. dictus magister, ahogyan ő szerényen megnevezi magát, akár mást; akár II., akár III. Béla király jegyzője volt, annyi kétségtelen, hogy alakjának elképzelésében félrevezet bennünket budapesti városligeti szép szobra. A kámzsás, lehajtott fejű, alázatos barát helyett képzeljünk el díszes öltözetben egy biztos fellépésű, önérzetes udvari papot, aki Párizsban tanult, külföldi irodalmár barátaival levelez, és irodalmi hivatásának a tudatában van. Tudja magáról, hogy ő az első, aki művészi formát ad a magyarok történetének. A király bizalmasa, fontos udvari funkció végzője: őrá vár a feladat, hogy halhatatlanná tegye az uralkodó dinasztiát.

Keze alatt a magyar történet színes, fantáziateljes lovagi históriává alakult: fényes hadbavonulások, heroikus győzelmek, bőkezű fejedelmek, hűbéri hatalmukat megalapító nagyurak sora. Amit az egyházi irodalom hallgatással vagy rosszallással mellőz, itten megtaláljuk: a középkor éles fényű és naiv ragyogását, aranyos kelyheken és sisakok visszavert fényén… az édes francia napsütés clair et vermeil, világos és piros színeit.

Anonymus választott korszaka az a kor, mely a dinasztia és a nemzet dicső eredete szempontjából a legfontosabb, a honfoglalás kora. Az alkotó képzetek Verecke útján vonuló párducos Árpádról, vérrel egymásnak szerződő hét vezérről Anonymus nyomán élnek tovább.

A világos és piros szín tovább erősödik Anonymus folytatóiban. Kézai Simon, Kun László udvari papja gesztájában még távolabb áll az aszketikus kor gátlásaitól. A kunokkal barátkozó délceg és szilaj fejedelem udvari papja a pogány hunok közt érzi igazán otthon magát. Fenntartás nélkül dicsőíti immár Attilát, a világhódító férfierőt, a magyarság nagy vágyvízióját, mely ott parázslik az aszkézisbe görnyedő századok mélyén.

Az ősgesztától Kézai Simonig az emberideál fokozatosan világiasabb lesz. A Szent László korabeli geszta ideálja valószínűleg még a kegyes fejedelem volt; Anonymusé már a lovagkirály, Kézai félig bevallott szerelme a nagy egyéniség, a világhódító hun fejedelem. Gesztáink tehát kicsiben az európai szellem útját példázzák a kegyességtől az egyén kultusza felé.

A harmadik nagy középkori gesztaíró (Kálti) Márk barát, aki Nagy Lajos uralkodása alatt szerzi a Bécsi Képes Krónikát, székesfehérvári őrkanonok volt, Szent István bazilikájában az ősi királyok holttestének, dekrétumainak, okleveleinek, gesztáinak hivatalos őre. Az ő birodalma az Árpád-házi királyok kora, ő színezi át a királymondák világos és piros színeivel ezt a kort, amely már az európai történelem fényében áll. Ily mód három nagy gesztaírónk mindegyike egy-egy mondakört hagyományozott: Anonymus a honfoglalást, Kézai a hun mondát, Márk barát a királymondákat.

Meg kell emlékeznünk a késő középkor nagy latin nyelvű írójáról, Temesvári Pelbártról is. Ő volt az első magyar ember, kinek irodalmi működése külföldre is eljutott. Prédikációs gyűjteményei nyomtatásban számos kiadásban jelentek meg, de tartalmukkal más összefüggésben fogunk foglalkozni. Ezeket a gyűjteményeket ugyanis hamar magyarra fordították, és magyar nyelvű kódexirodalmunk lényeges mozzanataivá tették őket.

Kiadások. Mátyás Flórián: Historiae Hungariae Fontes Domestici. Pécs, 1881. Fordítás: Szabó Károly: Magyarország történetének forrásai. I., Pest, 1860.

Irodalom. Balogh József: Szent István Intelmei. Minerva, 1928. és egyéb tanulmányai. Hóman Bálint: A magyar történetírás első korszaka. Minerva, 1923. Uő: A Szent László-kori Gesta Ungarorum. Budapest, 1925. Anonymus problémájával újabban főképp Jakubovich Emil, Melich János és Pais Dezső foglalkoztak. Temesvári Pelbárt Stelláriuma először Hagenau, 1498. Modern kiadása nincs. Horváth Cyrill: Temesvári Pelbárt és beszédei. E. Ph. K., 1889. Katona Lajos: Temesvári Pelbárt példái. Budapest, 1902.

4. MAGYAR NYELVŰ IRODALOM

a) Középkor

Régiségünkben a latin nyelvű irodalmat a magyar nyelvűtől a nyelvi különbségen túl társadalmi szakadék választja el. A latin irodalom az elit számára készült, a magyar nyelvű a nép számára. Viszonyuk az, ami a „műköltészeté” és a „népköltészeté”. A műköltészet, a szellemi elit megnyilvánulása az eredeti, a népköltészet az elitköltészet későbbi alásüllyedése alsóbb társadalmi rétegekbe, leegyszerűsített formában.

Évszázadokig tartott, míg a magyarság ráeszmélt, hogy a magyar nyelv egyáltalán leírható. Az albán paraszt még ma sem tudja elképzelni, hogy a szavakat, amelyeket beszél, éppúgy le lehet írni, mint a hivatalos nyelvnek, a görögnek a szavait; nem tudja elképzelni, hogy ezek a szavak a kimondásuktól függetlenül is létezhetnek. Úgy érzi, éppolyan mulandó szimptómái ezek testi életének, mint az evés vagy a lélegzetvétel.

Nyelvemlékeinkből láthatjuk a fokozatos átmenetet, amíg a magyar mint írott nyelv kialakult.

Legrégibb nyelvemlékeink ún. szórványnyelvemlékek: egy-egy magyar szó vagy mondat latin szövegben, oklevélben, történelmi munkában.

A második fokozaton, a XIII. század elejéről fennmarad az első összefüggő magyar szöveg vendégszöveg alakjában, vagyis mint egy latin nyelvű kódexnek a nép számára készült magyar nyelvű kiegészítése. Ez a Halotti beszéd. Legrégibb magyar szövegünk is az Egyház szertartásait szolgálta: a sír felett a papnak magyar nyelven kellett beszélnie a gyászoló gyülekezethez, erre szolgál mintául a Halotti beszéd.

A következő fokozaton nyelvemlékeink a latinról magyarra való átközvetítés tudatos eszközei: glosszák, szójegyzékek, a latin–magyar szótár ősei.

Végül is elérkeztünk az olyan fordításhoz, amely önállóan áll, az első magyar könyvhöz. Ez a Szent Ferenc-legenda, melyet a Jókai-kódex tartalmaz. Magyar nyelvű eredetijét talán 1380 körül írták, a ránk maradt másolat a XV. század első negyedéből való. Szent Ferencnek, a középkor legvonzóbb egyéniségének átütő ereje keresztülhatolt a sáncokon, melyek a magyar elitet az írás- és nyelvtudatlan néptől elválasztották. A népnek is meg kellett ismernie Krisztus szegénykéjének életét és csodáit, hiszen Szent Ferenc is egyszerű lélek volt, és életének mágiájával az egyszerű lelkek útját egyengette Istenhez.

A nyelvemlékek nagy része nem ad voltaképpen irodalomtörténeti anyagot. A XV. század végéig nyelvemlékeink egymással össze nem függő, irodalmon kívüli célokat szolgáló, teljesen esetleges szövegdarabkák. Magyar nyelvű irodalom csak a XV. század legvégén veszi kezdetét.

De kivétel egy nyelvemlék, mely szépségével kiemelkedik a szótlan századokból, és vágyódó perspektívát nyit elveszített kincsek felé. Ez az Ómagyar Mária-siralom, a magyar versköltészet első és mindjárt megkapóan szép emléke.

Az Ómagyar Mária-siralmat nem régóta ismerjük: 1922-ben találták meg egy kódexben, melyet a németek hadi kárpótlásképpen már útnak indítottak a háborúban elpusztult löweni könyvtár felé. Nem eredeti alkotás ez sem, a latin Planctus ante kezdetű szekvencia fordítása. De verselése, kifejezésmódja annyira önálló, hogy benne a magyar nyelv költői lehetőségei először szólalgatnak meg.

Mert nem a költő teremti a nyelvet, hanem a nyelv a költőt. Minden nyelv magában hord bizonyos költői lehetőségeket, és várja az embert, aki leírja azokat. A szavak összecsengése predesztinálja a rímeket, a szó és a mondat hangsúlya előre eldönti a nemzeti versritmus sorsát, megadja a zeneiségét, a mondatfűzés szelleme meghatározza a későbbi költészet belső ritmusát. Az Ómagyar Mária-siralomban találkozunk olyan sorokkal, melyeknek a költőisége a magyar nyelvvel együtt született, és várta a költőt, aki először kimondja:

Világ világa,
Virágnak virága,
Keserűen kínzatol,
Vasszegekkel veretel.

A költemény tökéletes könnyedsége alapján arra lehet következtetni, hogy ez a vers nem volt első kísérlete az ismeretlen szerzőnek, hogy valahol a századok mélyén egy elveszett nagy magyar verselőről hoznak mesét ezek a ránk felejtett sorok. Talán nem is csak egy verselőről, hanem hosszú verselő hagyományról tesznek tanúságot, a magyar nyelv autochton költészetéről; ennek a költészetnek a létezését sejtjük a feljegyzésekből, amelyek igricekről, regösökről beszélnek, de semmit nem leltünk még meg ezekből a kimondhatatlan értékű régiségekből. Olyanok, mint a Neptunusz bolygó volt a csillagászok számára, mikor a létezését már kiszámították az Uránusz pályájának zavaraiból, de magáról a legtávolibb bolygóról még nem tudtak semmit.

Kiadások. Jakubovich–Pais: Ómagyar olvasókönyv. Pécs, 1929. Nyelvemléktár. Budapest, 1874–1908, 15. kötet.

Irodalom. Horváth János és Pintér Jenő i. m. Gragger Róbert: Ómagyar Mária-siralom. MNy., 1923.

b) Az átmenet kora

Elszórt és töredékes nyelvemlékek után egyszerre a magyar nyelvű kódexeknek egész serege jelenik meg a XV. század első éveiben és a XVI. század elején. Ily módon állt elő az a paradoxon irodalmunk történetében, hogy a középkori magyar irodalom legfőbb emlékei nem a középkorban keletkeztek, hanem már az újkorban. Irodalomtörténet-íróink Toldy Ferenctől Horváth Jánosig azzal a mesteri fogással igyekeztek segíteni a nehézségen, hogy a magyar irodalmi középkor határát kitolták a mohácsi vészig, 1526-ig. Irodalomtörténet-íróink egyik legfőbb törekvése ugyanis az volt, hogy a magyar irodalom kvantitatív nagyságát hangsúlyozzák: meg kellett mutatniuk, hogy a középkori emelet sem hiányzik a magyar irodalom épületéből.

Ha úgy fogjuk fel, hogy a történelmi korszakok határait jelző évszámok úgyis csak mesterséges, a történetírók konvenciója által létrejött fikciók, teljes joguk volt azt mondani, hogy a magyar középkor 1526-tal zárul le. De ha a történelmi korszak nemcsak évszámokat jelent, hanem bizonyos szellemi konstellációk uralmát, egymástól lényegszerűen elváló, önálló értelmű időtesteket, aggodalmaink lehetnek aziránt, hogy mikor jobbra és balra már újkor volt, Magyarországot még mindig középkorinak nyilvánítsuk.

Nem lehet meg nem gondolni, hogy kódexeinkben már feltalálhatók mindazok a szellemi mozzanatok, melyeket az újkor ismertetőjegyeinek szoktunk tekinteni. Erasmus kritikai szelleme már átélt valóság volt főuraink szellemében, mikor meghalni Mohács alá mentek. Az Érdy-kódex bevezetése már emlegeti a pestishozó lutheri eretnekséget, melynek a létezéséről a kolostorok elvonult lakóinak is tudomást kellett venniük, hiszen már országgyűlési törvény üldözte a lutheránusokat országszerte. Kódexeink már tudnak egy magyar domokosrendi szerzetesről, aki nyíltan tagadta az Ó- és Újszövetséget, és semmi mást nem hitt, csak amit a maga eszével és tapasztalataival be tudott bizonyítani, és amennyire a kódex megfogalmazásából ki lehet következtetni, a reneszánsz filozófusainak panteisztikus eszméit vallotta. Meggyőződésétől nem is tágított mindaddig, míg rendtársainak a szíve meg nem esett rajta, és karóhoz kötözve, hosszabb ideig tartó korbácshasználattal vissza nem térítették az üdv ösvényére. A Szent Katalin-legenda magyar fordítója a legendának olyan latin szövegét kereste ki, melyben a nagy okosságú szűz szenvedéseiről sokkal kevesebb szó esik, mint a pogány bölcsekkel való vitáról, és ebben a vitában bántódás nélkül meghúzódhatnak azok az eretnekséggel határos újplatonikus elemek, melyekkel az európai gondolkozás a XV. században útnak indult, hogy az Egyház gyámkodása nélkül az önmaga ösvényét járja, az Istenitől az Emberi végső ideálja felé.

Ezért kell azt hinnünk, hogy az az izzó vallásosság, mely ferenceseinket és domokosrendieinket a XVI. század elején áthatotta, és a kódexirodalom ihletője volt, már nem a középkor naiv vallásossága, hanem reakció az újkor szelleme, Erasmus, Luther, az újplatonizmus ellen. Dekadencia-tünet volt, erőfeszítés és védekezés, olyan volt, mint a láz, mellyel a szervezet ki akarja küszöbölni magából a kórokozókat.

Ezek alapján és más, később említendő irodalomelméleti okokból mi nem tekintjük kódexirodalmunkat a magyar középkor emlékének, habár még újkorinak sem lehet nevezni. A kódexek abba az Európa-szerte több évszázadig tartó átmeneti félhomályba vezetnek bennünket, ami a középkor alkonya és az újkor hajnalodása volt. Semmi esetre sem tükrözik már a középkori nagykultúra, a diadalmas gótika ragyogó lelkületét, nem kifejezői annak a talán sohasem volt tisztaságnak, amit a romantikus vágy a középkorba visszavetít.

c) Kódexeink tartalma

Az első benyomásunk, amikor belépünk a kódexek világába, igazolni látszik a romantikus felfogást: kódexeink csodálatosan primitív, bájosan esetlen nyelve, a kifejezés minden formájának mesterkéletlen naivitása csakugyan a trecento Madonnák levegőjébe ragad, a kereszténység legtisztább századaiba. De azután úgy járunk, mint ha sokáig nézzük az ősi Madonna-arcokat: észrevesszük, hogy az ártatlan kifejezés mögött mélységes, kimondhatatlan, eksztatikus fájdalmak rejlenek. Nem tudjuk, Madonna-e vagy pedig a Szegénység Úrasszony, az emberiség örök nyomorúsága.1

Kódexeink eszmei középpontja kétségkívül a halálgondolat. Ha szóindexet készítenénk a Nyelvemléktárból, a halál szó bizonyára messze felülmúlna minden más főnevet előfordulási számában. Az elmélkedések nagyobb fele a halálról szól, a halálról általában, Krisztus haláláról, a Szent Szűz haláláról, a mártírok kínszenvedéséről és haláláról. Kódexirodalmunkból esztétikai értékre nézve messze kimagaslik a két halálhimnusz:

El megyek meg halny myre zeressem en azt aky keserew vegzetewt
yger kynek zerelme heyyaban valo myre zeretewn azt inkabb el megyek meghalny…
El megyek meg halny de nem tudom houa megyek sem tudom mykoron
megyek el akarhoua fordoham magamat ha azert az halalra megyek…

Nyelv-ügyetlen fordítóinknak itt magas szárnyalást adott a legfontosabb mondanivaló ihlete.

Talán túlzásnak tűnik, ha a halál-centralitásban kódexirodalmunk jellegzetes vonását akarjuk fellelni. Hiszen minden középkori művészet a halálba torkollik. De a középkor nagyon sokrétű volt, mint minden kor – és a halállal szemben is három egymásra következő stációt láthatunk meg a középkori lélek történetében.

Az első stáció a clunyi kor, a X–XI. század, a „sötét” középkor, melynek az építészet formanyelvén a masszív, román stílus felel meg. A lelkek belső megépítésében is uralkodik valami masszív halál- és pokoltudat, „nagy rangos félelem, előtte a halálnak”, ahogy Ady Endre mondja.13 Ez a masszív, sötét és konok halálfélelem az életben mint nyers, mondhatni, brutális aszkézis jelentkezik. Ennek a léleknek megnyilvánulása irodalmunkban az első legenda, Zoerard és Benedek említett története és a Halotti beszéd.

A második stáció a középkor nagy századai, a XII. és XIII. század, a gótika kora. Amint az építészetben a masszív falak eltűnnek a légies pillérek között, a haláltudat is elveszti súlyát, és átalakul sejtelmes és édes vággyá a lélek igazi otthona után. A vágy a lovagokat a Szentföldre küldi, és a szenteket a misztika mélységeibe. Egyre több antik és lovagi, tehát világi szellem szublimálódik a vallásosság elemei közé: a szépség most már nem idegen a vallási élettől, hanem mint Mária-kultusz annak legéltetőbb tengelyévé válik.

Ennek a léleknek emlékét őrzik irodalmunkban a szent magyar királyok legendái, a geszták, az Ómagyar Mária-siralom, a Jókai-kódex Szent Ferenc élete és későbbi kódexeinknek azok a szakaszai, melyek Szűz Máriát dicsőítik. A legszebb német misztika, Suso talál ihletett magyar fordítóra a Nagyszombati-kódex Mária-dicséretében: „Oh szűzlő szép szemek, csillagozó fényességgel csillagozván! Oh rózsálló piros tündöklő szép orcák, Oh arany színnel fénylő szép sárhajak! Oh mézi édességgel folyó, vagy édeslő szép ajakak Istenfia gyakorlatos csókolgatásával megistenesültek!”

Mária az élet túlcsorduló édessége, „virágszülő Szűz Mária”. A fráternek, aki tudatlanságában csak az Ave Mariát tudta megtanulni, halála után szívéből a száján át liliom növekszik ki, és minden levelére fel van írva: Ave Maria. Egy ifjú megszokta még a kolostorba lépés előtt, hogy virágcsokrot kötözzön Máriának. Kolostorba lépése után Avékból kötöz koszorút. Egy alkalommal a rablók látják, amint egy szépséges fiatal hölgynek virágokat ad át: rátörnek, és el akarják rabolni a leányt, ekkor tűnik ki, hogy Szűz Mária volt. Alamizsnás Szent Jánosnak Szűz Mária oly szép alakban jelenik meg, hogy a szent először azt hiszi, hogy egy halandó nő kísérti, és el akarja űzni magától. Egy szerzetes színről színre látja Máriát, bár tudja, hogy a fél szemét el fogja veszíteni Mária szépségének fényétől. Később újra látni kívánja, és kész a másik szemét is feláldozni, de ekkor szeretete jutalmául visszakapja elveszített szemét is.

Ily mód diadalmaskodik Mária szépségében az élet szeretete a haláltudaton.

A harmadik stáció az átmenet, a középkor oszlási ideje, a XIV. és XV. század. A tiszta és nemes gótika most a style flamboyant-ban14 csúcsíveit „lángnyelvekké” vékonyítja, idegesíti. Éhínségek, pestisek, az általános társadalmi bomlás tünetei újra visszaállítják régi méltóságába a középkor haláltudatát. De ez már nem a clunyi kor masszív halálfélelme, ez is átalakul flamboyant-ná, lobogóvá, nyugtalanná, hisztérikussá és kimondatlan jövőket hordozóvá. „A halálnak szünetlen emlékezeti nagy bódogság, ezt véle viselje ember, valahol járand”, mondja egyik kódexünk. Kifejezése már nem a remeték konok aszkézise, hanem a flagellánsoké, akik üvöltve, csoportokban, szent őrületben, keresztény bacchánsokként ostorozzák végig magukat Európán. Nyomukban itt is, ott is valamelyik addig józanul gazdagodó városon erőt vesz a bűnbánat, mint valami ragályos betegség. A forgalom megállt, a kereskedők kihordják áruikat a piacra, és elégetik. És a város valamelyik templomában ilyenkor mindig megtalálni a kolduló szerzetest, ferencest vagy dominikánust, a halál és a bűntudat ihletett misszionáriusát.

Ferencesek és dominikánusok: ebből a halálos flórájú talajból nőttek ki kódexeink, melyek csekély kivétellel mind a kolduló szerzetek falai közt írattak. Legértékesebb kódexünket pedig, az Érdy-kódexet egy karthauzi szerezte, egy néma barát, a legzordonabb, a Memento Mori-s szerzet tagja, a Karthauzi Névtelen, kiben újabban irodalmunk első jelentékeny íróegyéniségét ismerték fel. A Karthauzi Névtelen, a kódexirodalom szellemének az összefoglalója már nem az egyéni halál képeiben leli kedvét, hanem az egyetemes elmúlásban, az Antikrisztus eljövetelében és az utolsó ítéletben. „Ez világ elvénült” – mondja –, „és közel vagyon fogyatkozásának végezeti.”

Minden emberi közösség, minden kor és minden nép megtermi a maga nagy mítoszát, melyben legvégsőbb tartalma képszerű kifejezésre jut. A XV. század végének és a XVI. század elejének, a születő modern kornak a nagy mítosza az Antikrisztus. Áhítatos prédikátorok és gúnyolódó bölcsek, költemények és elmélkedések, sőt színdarabok légiója foglalkozik alakjával. A kor embere számára az „Antikrisztus eljövetele” éppolyan konkrét valóságot jelent, mint nekünk ez a kifejezés: gazdasági válság. És joggal érezték az Antikrisztus közelségét, mert ez volt az az időpont, amikor a földre jött: humanizmus, racionalizmus, természettudományos gondolkozás, kapitalista gazdasági rend képébe öltözve megszületett az Egyháztól független emberi öntudat.

Az Antikrisztus közelségét és a halál egyetemes uralmát érezteti a kódexeinkben foglalt legendák megválogatása. A legendák nagy része a mártírokról szól, azokról, akikben egyetlen nagy eksztázisban olvadt össze az istenélmény és a halál keserű édessége. A legendák naturalisztikus részletezéssel merülnek el a mártírok kínjainak ábrázolásában. Sokszor csodák történnek, mint késleltető mozzanatok, hogy a mártíromság gyönyörűsége annál tartósabb legyen: a Szent Katalin összezúzására készült rafinált pokolgép összeomlik, egy másik szent teste olyan nehéz lesz, hogy tízezer hóhér sem tudja a vesztőhelyre vonszolni; más szentek csodálatosan feltámadnak, hogy újra, még nagyobb kínok közt végezzék ki őket.

A jámbor olvasó nem tud betelni a kínokkal. Olyan, mint a legendabeli Szent Adorján áhítatos felesége, aki nem ereszti be a házába börtönből kijövő férjét, mert azt hiszi, hogy a szent meg akar szökni a vértanúhalál elől. Majd mikor a szent a vesztőhelyre vonul, buzdítja, hogy adja oda a jobb karját is, hadd vágják le azt is a bal után, sőt még a hóhérokat is buzdítja nagyobb szorgalomra, és minden egyes testrész levágását ujjongva viszi hírül a híveknek. Szent Adorjánt így lassan apró darabokra vagdossák. Az asszony egyébként életben marad. Különösen népszerűek a szűzlány vértanúk. A kódex sosem mulasztja el megjegyezni, hogy a szűz külseje igen tetszetős volt. Különösen nagy becsben állt Szent Orsolya, öt kódexünkben szerepel: legendájában a mártírnők felvonulása monumentális arányokat ölt, a királylánnyal együtt tizenegyezer szűz nyeri el a vértanúk koronáját.

Azután közkedveltségben azok a szentek következnek, akik megdöbbentő áldozatokat hoztak ártatlanságuk megvédésére. Négy kódexben szerepel Szent Alexius, aki a nászéjszakán elhagyta jegyesét, mint koldus ment el, és mint koldus jött vissza, hogy fel nem ismerve haljon meg atyja házában. Barlám és Jozafát legendájában a keleti aszkézis, maga Buddha királyfi jelenik meg keresztény köntösben. Ez az aszkézis már nem a clunyi korszak brutális önsanyargatása: finomabb, belsőbb, gyötrőbb gyötrelmek felé fordul az érdeklődés.

Az Egyház által szentesített formák mögött óvatosan meghúzódik már az Egyháztól független modern ember állásfoglalása az irodalmi művel szemben: az újság vágya. Kódexeinkben feltűnően kevés az olyan szöveg, ami kimondottan unalmas a mai ember számára. Általában véve sokkal érdekesebbek és hozzánk közelebb állók, mint a következő korszakok hitvitázó és épületes írásai. A legendák és példák az áhítat felkeltése mellett világi célokat is szolgáltak: szenzációs történetek is voltak egyúttal unatkozó apácák számára, és megvolt bennük minden szenzációs irodalom két alapmotívuma, a mártírtörténetekben a gyilkosság és a szűzi aszkéták históriájában a szerelmi érdekesség.

d) Kódexeink közönsége. A kódexirodalom fellendülésének okai

Kódexeink kivétel nélkül áhítatos célokat szolgáló könyvek. Némelyik egy-egy személy számára készült imakönyvül, más pedig egész apácakolostorok számára. Azért jöttek létre, hogy a latinul nem tudó híveknek, tehát elsősorban a nőknek, a „főkötős atyafiaknak” vallási életét szolgálják. Ezért van, hogy a magyar irodalom ebben a kezdeti stádiumában annyira „népi”, vagyis leegyszerűsített irodalom, az egykorú latin nyelvűhöz viszonyítva. Az esetleg nagy tudományú szerzőnek, fordítónak le kellett szállnia közönsége szellemi színvonalára. Ezért a sok közbeiktatott, gyakran megkapó szómagyarázgatás, népszerűsítés kódexeink szövegében.

Ez a születő magyar irodalom egyelőre igen szűk földre terjedt ki. Ferencesek és dominikánusok írták csaknem valamennyi kódexünket. Közönség szempontjából nagy részük a Buda város körzetébe tartozó három ferences, illetve domonkosrendi női szerzetház számára készült: az óbudai klarisszák, a margitszigeti dominikánus apácák és a budai beginák számára. A két kolduló szerzet és azoknak is csak Buda körzeti otthonai: ez az a kicsiny világ, ahonnan a magyar irodalmiság útnak indul, hogy lassan szélesítse medrét méltóságossá. Két idegen szent komor arca áll őrt a kezdetek fölött: eksztatikus tekintetével Assisi Szent Ferenc, mély szellemi imperatívuszával Szent Domonkos.

Érdekes megemlíteni, hogy név szerint ismerünk egyet-kettőt a legelső magyar olvasóközönség tagjai közül, a kódexek tulajdonosait, mecénásait. Kódexeink közül kettő Kinizsi Pál özvegye, Magyar Benigna számára készült. Ez az asszony, Stuart Mária századának gyermeke, harmadik férjét felbérelt gyilkosokkal megölette.

Legújabban erősen foglalkoztatja tudósainkat az a probléma, mi az oka a kódexirodalom hirtelen fellendülésének a XV. és XVI. század fordulóján, holott annyi keresztény század alatt jóformán alig jött létre magyar nyelvű írásmű. Azelőtt ezen a problémán nemigen gondolkoztak, mert úgy képzelték, hogy régebben is jöttek létre hasonló kódexek, de nem maradt fenn más, mint ezek, amelyek korban legközelebb állnak hozzánk. Ez az elgondolás azonban tarthatatlan: ha régebben írtak volna magyar nyelvű kódexeket, azokból is ránk maradt volna egy-kettő. A ránk maradt kódexeknek ugyanannyi okuk volt, hogy elemésztessenek tűzvészben, törökdúlásban, elenyésztő századok alatt.

Horváth János a kódexirodalom fellendülésének okát abban a kolostori reformban látja, mely a XV. század végén a franciskánus és dominikánus rend belső megújulására vezetett, és az eredeti szigorhoz visszatérő obszerváns ferenceseket elszakította a meglazultabb fegyelmű szalvatóriánusoktól. A belső reform következtében beállott vallásos fellendülés teremtette meg szerinte a kódexeket. Ehhez az elmélethez hozzáfűzhetjük, hogy a két rend belső reformja, amint mondtuk, már újkori jelenség volt, reakció, védekezés az eretnekek és a humanista közömbösök térfoglalása ellen.

Thienemann Tivadar szerint a városi élet növekvő fontossága, a polgárosztály belépése a magyar szellem életébe volt az ok, ami a fellendülést előidézte. Amint említettük, a kódexirodalom tűzhelye Buda volt, talán egyetlen városunk, melynek idegen nyelvű lakosai közt a magyarok is szóhoz jutottak. Míg a többi városban a domonkosoknak német házfőnökeik vannak, Budán magyarokat találunk. Fennmaradt egy írás, melyben a budai apácák azt kérik, hogy magyarul tudó gyóntatókat küldjenek hozzájuk.

Ehhez a két okhoz bizonyára hozzájárult egy harmadik is, ami első pillanatra technikai részletkérdésnek látszik, de valójában fontosabb az előzőknél: a könyvnyomtatás feltalálása. Igaz ugyan, hogy a kódex kézzel írott könyv, csakhogy a mi kódexeink valami átmeneti fajtát jelentenek a kézzel írott és a nyomtatott könyv között. Kódexeinket kézzel írták, de nyomtatott latin könyvből fordították. Szakembereink még nem foglalkoztak ezzel a kérdéssel, de kevés utánjárással ki lehetne mutatni, hogy azok a latin művek, melyekből magyar szövegeinket fordították, csaknem valamennyien megjelentek nyomtatásban a magyar nyelvű kódexek keletkezése előtt. Hogy csak a legfontosabbakat említsük: nyomtatásban voltak forgalomban Temesvári Pelbárt művei, továbbá a magyar szentek legendáit tartalmazó mű: a Sermones Dominicales prédikációs gyűjtemény, számos kiadásban megjelent már Jacobus a Voragine Legenda Aureája és a Gesta Romanorum, a legfőbb példagyűjtemény. Sok esetben másképp nem is lehetne megmagyarázni, hogy jutott fordítónk a régi szöveghez: így pl. a Sándor-kódex Hrosvitha X. századi német apáca egy drámájának a fordítását tartalmazza. (A fordító egyébként nem tudta, hogy drámát fordít.) A rendkívül ritka kézirat nem kerülhetett a mi fordítónk kezébe, kétségtelen, hogy Conrad Celtes 1501-ben nyomtatásban megjelent kiadását használta. Hasonlót valószínűleg ki lehet mutatni a többi kódexről is.

A XVI. század elején külföldről beáradtak a latin nyelvű nyomtatott könyvek, melyek nagyobb számuknál és olcsóbb voltuknál fogva sokkal könnyebben voltak megközelíthetők, mint a régebbi kéziratok. A nyomtatott könyvek elterjedése keltette fel az akkori magyar nyelvű közönségben, az apácákban a könyv után való vágyat. Ez volt a magyar kódexirodalom fellendülésének gyakorlati oka.

A magyar kódexek eszerint tulajdonképpen nyomtatott könyvek, kézzel írva. Hogy miért nem nyomtatták azokat, nyilván az volt az oka, hogy még nem volt nyomda az ország magyarlakta vidékein, nem volt pedig azért, mert még nem volt eléggé nagyszámú a magyar olvasóközönség. De csak pillanatnyilag. Egész kódexirodalmunk egy átmeneti történelmi pillanatnak, egy-két évtizednek a terméke, és azután elenyészik a diadalmas könyvnyomtatás mögött.

Új feltalálások idején rendszerint nagy lendületet vesznek épp azok a formák, amelyeket az új találmány kiszorítani készül. A puska feltalálása után az íjkészítés addig példátlan fejlődést ér el. A gőzhajó feltalálása óriási lendületet ad a vitorláshajók gyártásának. Napjainkban is látunk hasonló jelenséget: a rádió elterjedése újra divatba hozta a rádiónál primitívebb technikájú gramofont. Hasonlóképpen történt nálunk az irodalomban: a nyomtatás feltalálása megindította a magyar kéziratos irodalmat.

Végső eredményben tehát magyar nyelvű kódexeinket az az Európa-szerte hirtelen fokozódó irodalmi érdeklődés teremtette meg, amely a könyvnyomtatásban találja meg technikai és gazdasági kifejezését. Ideje most már, hogy a kódexektől, ezektől a sok hagyománnyal béklyózott emlékektől az újonnan születő irodalmi kultúra belső okaihoz és igazi képviselőihez forduljunk.

Kiadások. A Nyelvemléktár 15. kötete. Horváth Cyrill: Régi magyar költők tára I., 2. kiadás. Budapest, 1921.

Irodalom. Horváth János és Pintér Jenő: i. m. Thienemann Tivadar: A szabadgondolkodás első nyomai a magyar középkorban. Minerva, 1922. Városi élet a magyar középkorban. Minerva, 1923. Mohács és Erasmus. Minerva, 1924. Irodalomtörténeti alapfogalmak. 1930. A kódexek latin eredetére nézve legfontosabbak Katona Lajos és Horváth Cyrill tanulmányai. A kódexek története: lásd Timár Kálmán: Magyar kódexcsaládok. ItK, 1927–29.

5. A HUMANIZMUS

Vissza kell térnünk egy fél évszázaddal. Kódexeink az irodalom életében utócsapatok voltak, az a jelenség pedig, amelyről most esik szó, messzire előretolt sánc volt, amit az angol forlorn hope-nak, elveszett reménynek nevez.

A szellemi elit már fél évszázaddal a kódexvirágzás előtt olyan úton járt, ami máshonnan indult és máshová vezetett, mint a kolostori megújulás útja. Mátyás király idejében Olaszországból bevonult Magyarországra az a mozgalom, amit humanizmusnak neveznek.

A humanizmus végső értelemben a szellem belső forradalma az Egyház ellen. A középkorban a szellem az Egyház monopóliuma volt, az Egyház őrizte az antik hagyományt, és csak annyit juttatott belőle a fiatal nyugati népeknek, amennyit jónak látott. A humanizmus által az önmagára eszmélt ember a jussát kéri, hogy azontúl önálló életet élhessen. Végső ideálja az autonóm ember, akinek nincs többé szüksége transzcendens kiegészítésre, mindent megtalál itt a földön, minden mértéket ember voltában hordoz. A középkor világképében az ember önmagában értéktelen, rosszra hajló, az eredeti bűn által megrontott teremtmény, aki értéket csak azáltal nyer, hogy részesedik az istenfiúságban, a kegyelemben. A humanizmus új értéktáblákat teremt: az ember önmagában érték, azáltal, hogy ember. Az istenfiúság eszményét felváltja az emberi méltóság fogalma.

Az emberi méltóságnak és az élet immanens szépségének az érzése eleven volt a középkoron át is. Ez az érzés részben szellemi lázadozásokra vezetett, részben megtalálta azt a formát, melyben békességben megvalósulhatott az Egyház keretén belül: így a lovagságban és a misztikában. A nagy fordulat az Egyház és az autonóm ember harcában akkor áll be, amikor az autonóm ember felfedezi magának a kimeríthetetlen fegyvertárat: az antik szó örökségét, éltető vitalitását.

A humanizmus mozgalma kezdetben nem is jelent többet, mint ezt a felfedezést. A humanitatis studia, ahogyan ők maguk a ma humanizmusnak mondott irányt nevezték, eleinte csak bizonyos kifinomult szellemi, kifejezésbeli kultúrát jelentett, amely az antik emlékek tanulmányozása által nevelhető. Az első humanisták egyáltalán nem gondoltak arra, hogy ellentétbe kerüljenek az Egyházzal, hiszen maguk is papok voltak, vagy magas rangú egyházi férfiak pártfogoltjai. Csak maguk közt vallották be, hogy tudják, hogy valami megszakadt bennük. „Költő és hívő nem férnek össze”,15 mondja inkább tréfásan a legnagyobb magyar humanista, Janus Pannonius.

A korai humanizmus legfőbb jellegzetessége a latin nyelv újonnan felfedezett szépségén érzett eksztatikus örvendezés. Megrészegítően járja át a lelkesülteket az antik nemes bora. Elkopott, semmitmondó szavak helyett új szavakat találtak; szavakat, melyek kiötvözött teljességükben eltűnt világok fényét hozzák magukkal.

Janus Pannonius (1434–1472) volt a magyar humanizmus legkiemelkedőbb alakja. Temesvári Pelbárt mellett a másik magyar ember, akit a Mátyás-kor belső vitalitása túlnövesztett a honi korlátokon, aki az európai respublica litteraria hírnév koszorúzta tagja lett. Mint Vitéz Jánosnak, a tudománybarát püspöknek unokaöccse, tizenegy évet töltött Itáliában, azokban az években, amikor az olasz föld telítve volt az újrakezdés, az újjászületés fázósan ujjongó hangulatával. Janus költeményeiből is ez a humanista üdeség árad, az újjászülető szavak felett érzett végtelen öröm. Ez a verbális boldogság mondatja Janus Pannoniusszal a szép szavakat, mesterének, Guarinusnak dicséretére, akitől az antik kincseket kapta:

Mit te hozál diadallal, azért én gyapjú aranyját,
Lybia almáját s a sötét szemű lányt odahagynám
És ha kínálnák érte Midás tömérdek aranyját,
Oda nem adnám…
Te a számkivetett szent isteneket telepíted
Vissza.

[Guarinus. Dicsköltemény a veronai Guarinushoz]
(Ford. Hegedüs István)

Hosszú latin költeményt írt a szelek versengéséről, hol a szelek visszakapva nevüknek latin méltóságát, a latin szónoklat teljes pompájában hirdetik önnön dicsőségüket. Számos epigrammában fejezte ki a humanisták kissé frivol életelveit, a középkori morális kötöttségektől való szabadulás hirtelen, ellenőrizetlen örömében.

A magyar humanizmus másik kiemelkedő alakja maga Mátyás király. Nem azáltal, amit írt, hanem azáltal, aki volt. Udvara volt az első nem olasz udvar, hol a humanisták baráti otthonra találtak. A korai humanizmus udvari díszvirág volt, nem tudott másutt kihajtani, mint fejedelmi mecénások oldalán, és soha nem forrt annyira össze mecénás és alkotóművész, mint azokban az években. A művészi alkotás személyhez kötött volt: a festő és szobrász megrendelésre dolgozott, és kedves kötelességének tartotta, hogy a madonnás kép sarkába odafesse a megrendelőt is, a donátort. Az író nagyurakhoz fordult műve dedikációjában, nagyurak kegyéből élt, és legfőbb témája kenyéradójának a dicsőítése volt. Ezt nemcsak érdekből tette: az új eszményeket kereső kor számára a „nagy ember” fogalma akkor kezdett kibontakozni teljes fényében, annyi alázatos évszázad után, és a nagy fejedelem volt a legtermészetesebb forma, amelyben a humanista, Dante óta, új ideálját megtestesülni látta.

Mátyás egyike volt a reneszánsz nagy fejedelmeinek. Udvarába gyűjtötte korának tudósait és alkotóművészeit. Épületek, szobrok, műtárgyak, antik emlékek és az akkor mindennél értékesebb kéziratos könyvtár mesés pompája vette körül. Politikája nem volt reálpolitika, hanem egy államférfi-humanista merész fantáziajátéka, koronákkal, népekkel, őrülettel határos tervekkel, császári, sőt szultáni ambíciókkal.

Alakjával Magyarországra árad a déli fény és a dél után való sóvárgás, mely szomszédainknál, a németeknél a szellemi élet egyik legfőbb éltetője volt. Egy pillanatra a magyar föld közeledik a nemzetek vágya, az ígéret földje, Itália felé. Mátyás halála után kevéssel Bakócz Tamás Rómába megy, és egy pillanatra azt lehet hinni, hogy magyar ember fog ülni Szent Péter trónusán.

Mátyás és az a régebbi pillanat, Nagy Lajos nápolyi hadjárata, ez a két érintkezési pont a dél világával elég ahhoz, hogy tartalmat adjon ennek a kifejezésnek: ősi dicsőség. Nagy Lajos és Mátyás jelentősége a magyar szellem történetében, hogy múltat adtak a későbbi korok magyarjainak: múltat, melynek vigasztaló emléke éltet és táplál költőket és bús patriótákat reménytelen századokon át.

Mátyás alakja fennmaradt közöttünk mondában és fényességben; de a köréje fonódó humanista udvar nyom nélkül elenyészett. Importált luxus volt, a nemzettől teljesen idegen. Janus Pannonius tervezte ugyan, hogy eposzt ír Hunyadi Jánosról, de a valóság az, hogy magyar földön idegennek érezte magát. Mikor hazajött Itáliából, elszakadt az eleven áramtól, és nagyon keveset írt azután. Ő maga így mondja:

Itt barbár földön barbár az ajkon a szó.
Jöjjön e földre Maro, zord hangot ad csak a lantja,
Jöjjön bár Cicero s néma lesz ajka legott.16

[A narni Galeottóhoz]

Irodalmi csodagyerek volt Janus, tizenöt és húszéves kora közt írta azokat a verseket, melyeknek humanista világhírét köszönhette. Ez a felnőttség nélküli, idő előtti érettség az egész magyar humanizmus szimbóluma lehetne.

Mégis ez a humanista kör termett egy művet, mely következményeiben igen fontos volt a magyarság önszemlélete és Európába való kapcsolódása szempontjából. Az olasz Bonfinius Mátyás király megbízásából megírta a magyarok történetét Rerum Hungaricarum Decades címen, humanista stílusban, a nagy latin történetírók mintáját követve. A magyar történelem ezáltal a kor legjobb modorában megírt mű által nyert polgárjogot Európában, vált egyenrangúvá a többi nemzet történetével, lett részese a közös európai múltnak. Évszázadokon át Bonfinius művéből merítik a külföldi tudósok és írók a magyar történelemre vonatkozó ismereteiket, és a magyar történetírás is a kritikai szellem felébredéséig Bonfinius gondos mondatait mondja tovább. Bonfinius műve a Mátyás-kor legfontosabb szellemtörténeti tette.

Mátyás halálával nem szűnt meg egy csapásra az új kultúra, mely a nagy fejedelem alakja körül kihajtott. II. Ulászló udvara is szívesen látja a külföld humanistáit, jól érzi itt magát Conrad Celtes, a német kora humanizmus legkalandosabb, legmozgékonyabb alakja, és baráti köréből megalakítja Budán a Sodalitas Danubianát. II. Lajos tragikus sors elébe menő udvarába pedig elérkezik a kor leginkább jövőt hordozó gondolkodójának, Erasmus Rotterdamusnak szelleme. Erasmus mélységes kételkedése, kritikus állásfoglalása, csömörös visszakívánkozása az óegyház igaz egyszerűsége után: jól illett a Mohács előtti évek fáradt, bomló, reménytelen atmoszférájába. De ami Erasmusban a jövendő volt: hogy ő volt az első felvilágosodott ember, türelmes a vallás kérdéseiben, irtózó minden erőszaktól és rajongója a külső civilizációnak, a testi tisztaságnak és kényelemnek, éppoly kevéssé talált visszhangra minálunk, mint másutt Európában.

De Celtes és Erasmus már észak felől jöttek, komoly mondanivalókkal, teológiai és pedagógiai érdeklődéssel. A déli, ragyogóan könnyelmű, szó-boldog humanizmus napjai elmúltak Magyarországon. Mohács szörnyű idejében nem lehetett a könnyű és céltalan szépségeknek örülni. A történelem súlyos terhével a vállán a magyar szellemet most már csak a két legégetőbb kérdés foglalkoztatta: a reformáció és a törökvész.

Kiadások. Janus Pannonius (1434–1472) műveinek legjobb gyűjteményét gr. Teleky Sámuel adta ki: Jani Pannoni Poemata. Utrecht, 1784. Fordított belőlük Hegedüs István: Guarinus és Janus Pannonius. Budapest, 1896. Dicsének Jacobus Antonius Marcellusra. Budapest, 1897. A szelek versenye, ItK, 1899. Azonkívül Berczeli A. Károly: Magyar költő, magyarul. Szeged, 1934. Bonfiniust először Sambucus János adta ki: Antonii Bonfinii Rerum Ungaricarum Decades. Basel, 1568. Két német fordítása van, magyar fordítás nincs.

Irodalom. Janus Pannoniusra vonatkozólag lásd Hegedüs István bevezetéseit fordításaihoz, továbbá Huszti József: Platonista törekvések Mátyás király udvarában. Minerva, 1924–25. és Uő: Janus Pannonius. Pécs, 1931. A többiekre lásd Ábel Jenő: Magyarországi humanisták és a Dunai Társaság. Budapest, 1880. Thienemann Tivadar: Mohács és Erasmus. Minerva, 1924. Összefoglalóan Pintér Jenő: i. m. és Riedl Frigyes: A magyar irodalom főirányai. Budapest, 1910. Kardos Tibor: Magyar reneszánsz írók. Budapest, 1934. Kerecsényi Dezső: Humanizmusunk helyzetképe Mátyás után és Mohács előtt. IT, 1934. Halász Gábor: Magyar humanisták. Nyugat, 1934. Horváth János: A magyar irodalmi műveltség megoszlása. Budapest, 1935.

B) A KÖNYVNYOMTATÁS KORA

1. A REFORMÁCIÓ

a) Elterjedése

Abban az időben, amikor a szerzetesek a magyar kódexeket másolják a stuba scriptoriában, más pontjain az országnak útnak indul az az új mozgalom, amely átváltoztatja a nyugati ember egész kultúráját.

A magyar reformáció az ősforrásból merített: Wittenbergből, Luther személyes környezetéből hazaérkező diákok hozták magukkal az új hitelveket. Többen állandó érintkezésben maradtak Lutherrel és Melanchthonnal. Magyarország akkori nagy Európa-közelségét bizonyítja, hogy az új áramlat mily gyorsan és mily töretlenül származott át magyar földre. A XVI. század húszas éveiben már mindenfelé feltűnnek az újítások, amit leginkább a régihez ragaszkodók tiltakozásából lehet megállapítani.

Pontosan nem tudjuk, milyen formában ment végbe a katolikus egyházközségeknek protestáns eklézsiává való átalakulása. Nem tudjuk, mekkora szerepet játszott a hívek áttérésében a személyes meggyőződés, a tekintélyek példája, és mekkorát a magyar passzivitás, mely egy szép napon fokról fokra való átmenetek után arra ébredt, hogy elszakadt a pápától, és egy új felekezet tagja. Csak körülbelül tudjuk helyreállítani ennek a folyamatnak a tipikus állomásait.

A város új plébánost kap. A plébános Wittenbergben tanult, és magával hozta ellenszenvét azok iránt az egyházi tevékenységek iránt, amelyek szerinte nem állnak összhangban az ókeresztény egyszerűséggel. Lassanként kihagyja a szertartásokból a szentek kultuszát, a tárgyak megáldását, a miséből azokat a részeket, melyek az evangéliumtól függetlenek, a misét kezdi úrvacsorának nevezni. Nem veszi rossz néven, ha hívei nem böjtölnek, és elmulasztják a gyónást. Amit szertartásban veszítenek a hívek, bőségesen visszanyerik a prédikáció és a bibliaolvasás fokozott érdekességében.

Az ellentétek kirobbannak, amikor egy szerzetét otthagyott barát érkezik, akit a plébános pártfogásába vesz, vagy még inkább, amikor a plébános megnősül. A városi tanács vagy a földesúr kérdőre vonja a plébánost, aki a Szentírásból bebizonyítja, hogy helyesen cselekszik. A földesúr vagy a városi tanácsos meglepve hallja, hogy az új pap milyen egyszerűen, milyen természetesen beszél a legszentebb dolgokról. Hirtelen kialakul benne egy új állásfoglalás a hit nagy problémáival szemben: megérzi, hogy ezek nem pusztán a papok magánügyei, hiszen ő is teljesen megérti a hit dolgait, és csak azt kell elfogadnia, amit saját lelkiismerete diktál. Személyesebb vallásosság születik meg benne, és ettől kezdve szívvel-lélekkel ragaszkodik az új paphoz.

Később érseki vagy királyi biztosok jönnek, hogy megvizsgálják a bevádolt plébános igazhitűségét. A plébános a földesúr vagy városi tanács oltalmába ajánlja magát. Ha a pártfogó eléggé erős, szép szavakkal vagy erőszakkal visszaküldik a bizottságot. Ha nem eléggé erős, a pap szökik meg. Ilyenkor katolikus pap jön a helyére, és a hívek elmaradnak az istentiszteletről. De mindenképpen tudatossá válik az emberekben, hogy elszakadtak a pápától és az érsektől. Később ezt a negatívumot egy pozitívum követi: az új eklézsia megszervezkedik, és megkeresi a kapcsolatot hitfeleivel.

Ez a folyamat először a német nyelvű városokban játszódik le, melyek ekkor még állandó összeköttetésben állnak a birodalommal, és fiaikat német egyetemekre küldik tanulni. Ekkor veszi kezdetét a magyarországi németség kultúra-átközvetítő hivatása, ami fontos tényezője lesz a magyar művelődésnek. A középkorban a német városok idegen testként álltak az országban, a kölcsönös ellenszenv áthidalhatatlan sáncával övezve. Magyar nemes és német polgár eredendő ellenszenvét csak olyan mindent átfogó célkitűzés tudja áthidalni, mint az ember lelki üdvössége.

A polgárság az új felekezet alaprétege, aminthogy külföldön is a protestantizmus leginkább a polgári osztály ügye. Fellépése egybeesik a polgári öntudat kifejlődésével, és ezért sokan úgy is tekintik, mint a polgári osztály vallási kifejeződését. Melius Péter prédikációit a „magyarországi kereskedő és áros népeknek” ajánlja, mert, úgymond, „a széjjel való járásban ti vettétek és hallottátok előbb egyebeknél és ti dicsértétek és beszéllettétek egyebeknek az Istennek kegyelméről való tudományt”. De a protestantizmus ügye nem forrott szükségképpen eggyé a polgárságéval.

A protestantizmus elterjedésében nálunk is nagy szerepet játszik a nagybirtok. A reformáció kitűnő alkalmat szolgáltat a főuraknak, hogy a lefoglalt egyházi birtokokkal megtoldják a magukét. Ámbár nem minden főúr volt olyan következetes, hogy a birtok elvétele után protestánssá legyen. A magyar nyelvű protestantizmus nem is fejlődhetett másképp, mint a nagybirtok pártfogása alatt. A bibliafordítások, a magyar reformációnak ezek a legfontosabb irodalmi fegyvertényei nagybirtokosok költségén jelennek meg.

Ez volt az első szellemi mozgalom, amely az ország egész lakosságát megindította és gondolati állásfoglalásra kényszerítette. Ha Szent István korában történt az ország megkereszteltetése, a XVI. században történik a bérmálás, az ország nagykorúvá érése a hitben. A Szent István-i kereszténységet az ország nagy része oly öntudatlanul vette fel, mint a csecsemő a keresztvizet; most válik a kereszténység a magyarságnak tudatos és harcolt sajátjává.

Ugyanakkor az Európával való kapcsolat is mérhetetlenül megerősödik. Most válik nyilvánvalóvá, hogy Magyarország a nyugati kereszténység határa kelet felé: a reformáció nem megy túl a magyar területen. A románok és a szerbek ekkor szigetelődnek el a Nyugattól, pótolhatatlan évszázadokra.

b) A reformáció tartalma és embertípusa

A középkor végének nagy önkifejező mítosza az Antikrisztus eljövetele volt. A XVI. században csakugyan eljött az Antikrisztus: valami elölről kezdés, „ezentúl másképp lesz”-hangulat jelent meg az európai életnek valamennyi területén. Az újrakezdés, az éltető ősforrásokhoz való visszatérés teremtette meg a humanizmust. Németországban a humanista mozgalom beletorkollott és egybeolvadt a súlyosabb menetű reformációval. A visszatérést már nem az antik ősforrásokhoz keresik, hanem az ókereszténység romlatlan formáihoz – megtartva az olasz humanizmus ujjongó lelkesedését és mélységes pedagógiai jellegét. Magyarországra reformáció és humanizmus ilyen összefonódottan jön már át Németországból, Erasmus és Melanchthon tanítványaival. Új szellem, új hit, új tudomány, új társadalom, új iskola, új nyelv, írás, könyv, mind összefolynak minálunk a reformáció magasabb egységébe. Aki valami újat érez vagy akar ebben a században, mind a reformációban keresi megvalósítását.

Az újságnak ez a mindent átható lendülete a magyar reformáció legfőbb tartalma. Ennek az újrakezdésnek friss levegője csap meg bennünket, ha a magyar reformátorok életére vonatkozó szűkös feljegyzéseket olvasgatjuk. Élettörténetük és személyiségük hasonlíthatatlanul érdekesebb volt, mint irodalmi hagyatékuk. Valami kalandszerű, kockázatos, kóborlovag-szerű volt ezekben a férfiakban, amint hazajöttek Wittenbergából, az új expanzív igazsággal ajkukon. Nincsenek röghöz kötve, mindenütt otthon vannak, ahol hirdethetik az Igét: Sylvester János (1504 körül – 1552?) nagyszerű magyarországi tevékenysége után a bécsi egyetemre kerül, azután más országokba, és nyoma vész. A bebörtönzés mintegy előkészület a számukra: Dévai Bíró Mátyás (meghalt 1545 körül) egyházi férfiútól igazán meglepő fürgeséggel szökik meg bécsi fogságából. Egyikük-másikuk előtt olyan hirtelen nőtt hatalmi lehetőségek nyílnak meg, mint condottiere hadvezérek17 előtt, akik egy nap arra ébrednek, hogy egy hercegségen uralkodnak: így válik Melius Juhász Péter (1536 körül – 1572) élet és halál urává Debrecenben, a legnagyobb magyar városban.

Sokan közülük ezermesterek, mint az olasz reneszánsz egyetemes emberei: a kétnyelvű Heltai Gáspár (1520 körül – 1575) író, fordító, stílusteremtő, költő, riporter, igehirdető, nyomdász, könyvkiadó, könyvkereskedő, amire éppen szükség van, fáradhatatlanul és családostul. A korszak legváltozatosabb és legszínesebb embere Bornemisza Péter (1535–1584): szintén író, nyomdász, hitvitázó, azonkívül udvari pap és pörösködő földbirtokos. Humanista is, a görög szellem első apostola nálunk, magyarra fordítja az Elektrát, valószínűleg görögből. Bod Péter szerint Francia- és Olaszországban is megfordult, és a humanizmusnak szélesebb, nem iskolás levegőjét hozta magával. Annyi bizonyos, hogy ő nevelte a mélyebb és nemzeti humanizmus nagy megvalósítóját, Balassa Bálintot.

Különös, személyes, kalandos vallásosság hatja át Bornemiszát. Az incselkedő ördög állandó jelenvalóságát érzi. Vannak napok, hogy a gonosz ellene vadítja jobbágyait, feleségét, egész házanépét, deákjait, még a lovak is elszaladoznak a nagy általános ördögi nyugtalanságban, és egymást marják, még az ebek is a tyúkokat kergetik és megölik.

Prédikációiban felvonul a humanizmus pletykásan emberi életteljessége: hallunk Sylvester feleségének feslett életéről, Török Bálint garázdálkodásáról, Melanchthon családi életének intimitásairól, beszél Dürerről, említi Till Eulenspiegelt és Orlando furiosót.18 Ő az egyetlen, aki műveli minálunk a külföldön oly nagy és érdekes démonológiai irodalmat, ördögi kísértetekről szóló könyvében.

Országhatárok nem állják útját az igehirdető áradatnak. A prédikátorok örökös vándorságban élnek, mert a község csak egy esztendőre hívja meg őket, azután akárhányszor tovább kell menniök. A két részre szakadt országnak más és más pontján tűnnek fel, újabb és újabb ellenségek ellen hadakozva. Szívesen becsapnak a török hódoltság területére is, ahol a török csaknem szívesen látja őket, mert tudja, hogy a falu népe megszökik, ha pap nélkül marad.

Ezekben a kimeríthetetlen erejű igehirdetőkben ölt testet magyar földön a kor új emberideálja, a reformáció legmaradandóbb újítása: az autonóm személyiség. Az az embertípus, melyet többé már nem a tekintély tisztelete tart meg hitében, hanem személyes meggyőződése, és aki kész meggyőződéséért szembefordulni a legmagasabb trónokra helyezett felsőbbjeivel is. Ezek az emberek már Milton Sátánjának büszke hadseregéből valók, ők is tudják, mint ama legfőbb lázadó, hogy ha mindent el is veszítenek, akkor is megmarad legnagyobb kincsük: önmaguk.

De ettől eltekintve, az óprotestantizmus csak negatív úton, a régi tekintélyi világkép aláásásával segítette elő a modern embertípus, a modern életformák kialakulását. A modern, szabadvizsgálatú tudomány és az abból származó kritikus-szkeptikus világlátás, a modern gazdasági és politikai képződmények, a modern ember befelé fordulása és elmagányosodása nem az óprotestantizmusból származik, hanem vele egyidős, de tőle független hatóerőktől.

Különösen a magyar szellemtörténetben érezhetjük, hogy az óprotestantizmus voltaképpen csak megerősítette a középkori szellemi formákat, és azoknak az uralmát kétszáz esztendővel meghosszabbította. A szellemi élet további kétszáz esztendőre a vallásosság függvénye marad, a szabad vizsgálódást továbbra is autoritatív, egyedül üdvözítő egyházak korlátozzák. A különbség csak az, hogy most egy egyház helyett három van.

Irodalom. Pintér Jenő: i. m. II. Zoványi Jenő: A reformáció Magyarországon 1565-ig. Budapest, 1921. Révész Imre: A magyarországi protestantizmus történelme. Budapest, 1925. E. Troeltsch: Die Bedeutung des Protestantismus für die Entstehung der modernen Welt. München u. Berlin, 1911. és Troeltsch egyéb munkái. Kerecsényi Dezső: Bornemisza Péter. Prot. Szemle, 1929. Thury Etele: Bornemisza Péter könyve az ördögi kísértetekről. Ethn., 1913.

c) A reformáció belső fejlődése

A vallási eszmék belső dialektikájából következett, hogy akik elvetették a dogmákban való feltétlen hitet, és a kételkedés, kritika, válogatás álláspontjára helyezkedtek, azok számára nem volt többé megállás. A protestantizmus ezer meg ezer formaváltozáson ment keresztül, míg Luther óvatos reformjától a modern protestantizmus mindent megértéséhez és mindent megbocsátásához érkezett. A katolikum ereje a történelemmel dacoló stabilitás, a protestantizmusé a fejlődés dinamikája.

De nem szabad azt hinnünk, hogy a régi protestánsok felszabadult lélekkel haladtak valami boldogan keresett távol igazság felé. Úgy érezték, mintha Rómától való elszakadásuk által valami végtelenül veszedelmes birodalomba léptek volna be, ahol kimondhatatlan szakadékok leselkednek arra, aki elkalandozik a nyájtól. A lutheránusok elkeseredett bizalmatlansággal fogadják a kálvinistákat, még bizalmatlanabbul fogadják később a kálvinisták az unitáriusokat.

A protestantizmus ebben az időben jobban irtózik az eretnekségtől, mint a viharedzett, az idő hatalmát ismerő katolikus egyház. A protestáns papok életének tekintélyes része zsinatokon telik el: mihelyt egy új könyv jelenik meg Németországban, a legtávolabbi Erdély prédikátorai is sürgősen összeülnek, hogy egységes állást foglaljanak az új tételekkel szemben. Minden teológiai finomság életbevágóan fontos: hiszen Isten Luther óta nem a cselekedeteket nézi, hanem a hit tisztaságát. Egyetlenegy eretnek Isten haragját vonhatja egész tartományokra. „Az religióba naponként a minemű hallhatatlan és káromló innovatiók öregbednek”, mondja az 1578-i kolozsvári országgyűlés, „kit mi is mindeneknek előtte első és fő dolognak ítélünk szemünk előtt viseltetni, ki miatt mindenkoron bizonyos helyeket és országokat az úr Isten az ő csuda ítéleti szerint meg is büntet és ugyan el is töröl”.