ELSŐ FEJEZET

A halál volt a művészete.

Túl régóta várt rendkívüli tehetsége elismerésére, sőt – igen! – a megérdemelt méltatására. Meg akarta kapni, ami járt, dolgozott és szenvedett, hogy megossza a vízióját és zsenialitását a világgal, miközben azt látta, hogy jóval szerényebb tehetségeket magasztalnak, amíg neki folyamatosan elutasítással kell szembenéznie.

Elutasítással, bírálattal, és ami még ennél is rosszabb, lagymatag, leereszkedő, bosszantó tanácsokkal.

Némi megnyugvást talált abban, hogy a kimagasló mesterek is hasonló elutasítással, hasonló vaksággal kerültek szembe az életük során, csupán halálukat követően jutott ki nekik a dicsőségből.

Időnként arról fantáziált, hogy másokhoz hasonlóan ő is feláldozza magát a művészete oltárán.

Van Gogh, Maurer, Goetz és a többiek.

Sok hosszú, gyűlölködő búcsúlevelet írt, amelyben a kritikusokat, a galériatulajdonosokat, a mecénásokat és a műgyűjtőket okolta a haláláért.

Végiggondolta, hogy felköti magát, gyógyszert vesz be, leveti magát a tetőről. Azt már komolyabban is fontolóra vette, hogy felvágja az ereit, és tulajdon vérével festi meg utolsó önarcképét.

Abból tanulnának. Mindenki tanulna belőle.

Megszólította a lehetőségben rejlő drámaiság. Ó, milyen rengeteg könnyet fakasztana ez a tragédia! Maga elé képzelte, ahogy ez az utolsó, lenyűgöző önarcképe az azt megillető helyre kerül a Metropolitan Művészeti Múzeumban.

Milliók csodálnák, miközben zokognának a mérhetetlen veszteség miatt.

Csakhogy nem vágyott a halálra. Arra pedig semmiképp, hogy a halála után fedezzék fel, a halála után legyen híres.

Most, rögtön akarta a sikert. Sütkérezni a dicsfényben, lubickolni és tobzódni benne.

Nem várhat tovább.

Nem a halálával, nem, nem azzal. Viszont a halál és a festészet összeolvadhat egy végső gyönyörben és misztériumban. Ő pedig megajándékozhat másokat, akiket ugyanúgy figyelmen kívül hagytak, semmibe vettek és alulértékeltek. Megajándékozhatja őket ezzel a gyönyörűséggel.

Zsenialitásával halhatatlanságot teremt.

Ezért egyre csak terveket szőtt, hónapokat töltött új élete részleteinek a kigondolásával. Végül, miután minden tökéletesen a helyére került, elérkezett az idő.

A műtermében sétálva csodálta a saját festményeit, és bekapott egy tablettát, ami energiával töltötte el és amitől tisztán látott. Gyakran csodálkozott, hogyan képesek mások e nélkül a gyönyörűséges löket nélkül alkotni.

Az egekben szárnyalva készítette elő a vásznát.

Már beszerezte minden modellje jelmezét, és most megfestette az első kép hátterét, kihagyva a helyet a fejnek és a vállnak, valamint a fejdíszről aláhulló szalagnak.

Azzal, hogy újraalkot egy mesterművet, és még javít is rajta, bebizonyítja, hogy páratlan tehetség. A szerencsés lány pedig, akit a modelljének választ, halhatatlanná válik. Jócskán túléli ezt a 2061. szeptemberi éjszakát.

Igazság szerint az öröklétet nyeri el.

Elégedetten tisztította meg az ecsetjeit.

Odafigyelve, a szokásos stílusjegyeit elhagyva öltözött fel. Semmi jó nem származna abból, ha kitűnne a tömegből. Fekete ruhát választott, hogy eggyé váljon a sötétséggel, aranybarna haját lófarokba kötötte, majd szoros kontyot csavart belőle.

Megnézte magát a lakása hálónak berendezett emeletén felállított hármas tükörben, miközben maga elé képzelte, hogy a modellje milyennek látja majd.

Annak ellenére, hogy az üveg egy alacsony, vézna férfi átlagos arcát tükrözte vissza, ő csodálatosnak tartotta önmagát, akinek költőien sápadt a bőre és tökéletesen szimmetrikus az arca. Kék szeme ártatlanságot sugárzott. Ezt a tekintetet egészen fiatal kora óta gyakorolta.

Az a nő, gondolta, észre fogja venni a szépséget és a lehetőséget.

Akkor figyelt fel rá, amikor az utcákat rótta, és a megfelelő személyt kereste a szegények, a szerencsétlenek között, akiknek meg kell dolgozniuk minden falatért, akiknek sokszor azért is meg kell dolgozniuk, hogy túléljék a következő napot.

Gyakran feltette magának a kérdést, hogy miért nem végeznek inkább magukkal.

Sohasem ismerte a fáradságos munkát. Ellentétben a kétségbeeséssel. Azzal a kétségbeeséssel, ami újra és újra erőt vett rajta minden egyes elutasítást követően. Festőművész volt, aki arra használta vele született tehetségét, hogy szépséget varázsoljon ebbe az eltompult, gyakran kopár világba.

Beleszületett a gazdagságba, kivételes helyzete lehetővé tette, hogy kizárólag a művészetének szentelje az életét, nem vonta el a figyelmét az a rettenetes, lélektelen munka.

Tisztában volt a pénz hatalmával.

Ma éjjel akkora összeget kínál a kiválasztottjának, amekkorának az képtelen lesz ellenállni.

Felvonóval ereszkedett le a garázsba, ahol két járművet tartott. Úgy gondolta, a fekete sportkocsi is nagy segítségére lehet abban, hogy magához édesgesse a modelljét. Azzal hozza el a műterembe.

Miután pedig elintézte, a terepjárónak veszi nagy hasznát.

Annak ellenére, hogy több háztömb választotta el attól a területtől, ahol a lány dolgozott, nem akarta a kelleténél jobban felhívni magára a figyelmet. Ezért inkább továbbhajtott. Az utcai bárcások időnként csoportba verődtek, máskor távolabb álltak meg egymástól. Észrevette a kurta, vörös szoknyát és az utcalámpák fényében sziporkázó, mélyen dekoltált flitteres topot.

Továbbvezetett még kéttömbnyit az automata parkolóig, majd bekapcsolta a zavaróját, hogy a rendszer ne tudja azonosítani a járművét.

Sétálni kezdett a lány irányába, szemkontaktust teremtett vele, majd megállt, mint aki még bizonytalan.

Látta, ahogy a kiválasztottja lassan elmosolyodik, és újfent arra gondolt: tökéletes.

A lány ringó csípővel sétált oda hozzá.

– Randit keresel?

– Történetesen csak… nagyon szép a szemed.

– A többi testrészem még annál is szebb. A szokásos árért be is bizonyítom.

– Nekem… sétálnál egyet velem?

– Dolgozok, csini fiú.

– Megfizetem – nyúlt a zsebébe a férfi, és előhúzott egy ötvenest, amit csalinak szánt.

– Ötven dolcsi egy sétáért?

– Aha, annyi – intett visszafelé, amerről érkezett. – Még többet is kaphatsz, ha modellt állsz nekem.

– Mi jár a fejedben? – tette el a lány az ötvenest, miközben a férfihoz igazította a lépteit.

– Művész vagyok.

– Aha, és miféle művész?

– Festek. Tavasszal lesz egy nagy kiállításom. Nem ismerem a szokásos árat, amit emlegettél, de ha ma este modellt állsz nekem… és mondjuk holnap is, az két alkalom, és a dupláját fizetem. Olyan az arcod, hogy mindenképpen vászonra kell kerülnie.

A lány szeme résnyire szűkült. A férfi pontosan ezt a szempárt akarta viszontlátni a képen.

– Megduplázod?

– Nekem ez nagyon fontos. Ez a portré lehet a kiállításom központi darabja. Ott áll a kocsim. A műtermem sincs messze.

A lány szemmel láthatóan nem hitte el, amit hallott, ezért bedobta azt, amiről úgy vélte, átlendíti a holtponton.

– Egy ezrest fizetek alkalmanként. Elképzelhető, hogy háromszor, talán négyszer is találkoznunk kell. Legfeljebb négy órára. Ennyi idő alatt minden modell elfárad, különösen, ha nem hivatásos.

– Négy óra?

Látta, hogy a lány számol. Igen, akiknek kell a pénz, azok sokszor és sokat számolnak.

– És ha szexmunka is lesz… a szokásos árat kérem az eddigieken felül.

– Nekem megfelel.

– A felét most.

Mivel már csaknem odaértek a parkolóhoz, a férfi elővette a tárcáját, és fizetett.

– Remek. Ott parkolok. Azért jöttem, hogy sétáljak egy kicsit, figyeljem az embereket, esetleg beüljek egy kávézóba vagy klubba, csakhogy megláttalak.

– Ez a kocsid?

– Igen – nyitotta ki az ajtót a lánynak, és amikor az beült, tudta, hogy a következő lépést is sikeresen végrehajtotta.

– Csinos járgány – hallotta a férfi, miközben helyet foglalt a volán mögött.

– Kösz – aktiválta újra a zavarót, és kifordult a parkolóból, majd a lányra pillantott, és igyekezett úgy viselkedni, mint aki némileg zavarba jött. – Családi vagyon. A magam részéről az üzleti életen kívül akarok bizonyítani. A művészet… szóval nekem a művészet a mindenem.

– Ühüm. Amikor megérkezünk a műtermedbe, kérem a pénz másik felét.

– Nem gond. Nem hiszem el, mennyire szerencsés vagyok.

– Szóval ez valami pucér izé?

– Jaj, dehogy. Egy portré. Az arcod és a vállad egy része. Egy klasszikus portré. Ruhát is adok hozzá. Az egész az arcodról szól, leginkább a szemedről.

Arról az arcról, amin túl sok a smink, de majd azt is megoldja.

A lány eltátotta a száját, amikor meglátta a házat és a hozzá épített garázst.

– Itt van a műtermed?

– Aha – állt be a garázsba a férfi, miközben tudta, hogy újabb lépést sikerült megtennie. – Történetesen az egész az enyém. Mármint az épület. Régen raktár volt.

– Az egész rohadt ház a tiéd?

A férfi úgy húzta be a nyakát, mint aki megint zavarba jött.

– Családi vagyon.

A lány kiszállt, és szemügyre vette a terepjárót.

– Többet kellett volna kérnem abból a családi vagyonból.

– Ha bejön a dolog, szívesen lefestelek újra. Továbbá másoknak is ajánlhatlak, mint modellt.

A felvonóba lépve a lány végigmérte.

– Nem kamuzol?

– Nem. Egyenesen felmegyünk a műtermembe. Bocsánat, még a nevedet sem kérdeztem meg.

– Leesa, de nem i-vel, hanem két e-vel.

– Leesa. Az én nevem Jonathan.

Kinyílt a felvonó ajtaja. A széles ablakokkal épült üvegkupolás műteremben festmények sorakoztak.

– Ha jól tippelek, nem egy manzárdban éhezel… bármi is legyen az. Ez mind a tiéd?

– Igen.

– Semmit sem tudok a művészetről, de ezek igazán szépek. Azt hittem, átvágsz, és ocsmányak lesznek a képeid, de tényleg szépek.

A férfi ezt komoly dicséretnek érezte.

– Meg kell kérjelek valamire.

A lány csak forgatta a szemét, ami a végzetét okozta.

– Na tessék, kezdődik.

– Nem, nem – számolta ki beszéd közben a kialkudott összeg maradékát a férfi. – Mindössze arról lenne szó, hogy le kellene mosnod a sminkedet.

– Miért?

– A vízióm miatt. Egy ifjú lány maga a romlatlan szépségében. Ott találod a fürdőszobát. Sminklemosóval meg mindennel, amire szükséged lehet. A gardrób is arra van. A fejdíszedet majd én beállítom. A kendővel – tett egy lépést, és felemelte az emlegetett kiegészítőt. – Hogy eltakarja a hajadat.

– Mi a baj a hajammal?

– Semmi – mármint ha az ember szereti a tüskés, rézvörösre és rózsaszínre festett, csíkos frizurát. – Viszont ismétlem, ez a tanulmány kifejezetten az arcról szól. A kendő majd kiemeli az arcodat.

– Nekem mindegy. A te pénzed.

A férfi csak mosolygott.

– Máris tudom, hogy jól költöttem el. Kérsz egy italt? Esetleg egy pohár bort? Mivel új vagy a modellszakmában, segíthet ellazulni.

– Persze, tölts csak, Johnny.

Miközben a lány bevonult a fürdőszobába, a férfi magában a „Johnny”-n dühöngött. Ennek ellenére kinyitott egy palack Pouilly-Fuissé-t.

– Azt akarod, hogy ez legyen rajtam? Mert ebben aztán tényleg nem tudom megmutatni a tehetségemet. Mondjuk a színe nagyon szép. Előkelő.

A férfi ivott egy korty bort. Ritkán nyúlt alkoholhoz munka közben, de most önmaga előtt is beismerte, hogy izgul. Számára ez egy új időszámítás kezdete, ami bizonyosan elhozza a jól megérdemelt ismertséget.

Amikor a lány kilépett a fürdőszobából, azonnal elpárolgott az izgalma.

– Tudtam. Tudtam, hogy te vagy a tökéletes. Tessék, igyál egy korty bort, amíg elrendezem a kendőt. A mélykék kerül közvetlenül az arcod mellé, amit egy éles vonal választ el az óaranytól, majd következik a világoskék, ami finoman a felöltő aranyára omlik.

– Te tudod, mit akarsz. Ez nagyon jó bor. Még sohasem ittam ilyet.

– Egy kicsit később kapsz majd még egy pohárral. Igen, a kék mélyen a homlokodba, el a fül fölött… az arany pedig szinte már turbán.

– Honnan jött ez az ötleted?

– Ki tudja, honnan jönnek az ötletek? Vedd ki a fülbevalódat, és tedd fel ezt.

A lány összevont szemöldökkel meredt a feléje nyújtott ékszerre.

– Ez olyan öregasszonyos.

– Bízz bennem, pontosan ez az, ami kell.

– Te vagy a főnök.

A férfi hosszan végigmérte, és bólintott.

– Gyönyörű. Csodálatos.

Odavezette egy hokedlihez.

– Beállítalak, hogy a vállad felém nézzen. Utána fordítsd erre a fejed. Háromnegyed profilba. Egy kicsit emeld meg az állad… aha, ez az. Csak maradj így, oké?

A férfi hátralépett, és felemelt egy fényképezőgépet.

– Arra meg mi szükség?

– Segíti a munkámat, amikor nem vagy itt. Most anélkül, hogy megmozdítanád a fejed vagy a törzsed, fordítsd felém a tekinteted. Kizárólag azt. Csodálatos a szemed. És kicsit nyisd szét az ajkaidat. Ne mosolyogj, nem, semmi mosoly. Mintha csak levegőt vennél. Jobb, jó, egy kicsit visszább.

A férfi készített három fényképet, majd letette a gépet.

– Most lazíthatsz egy kicsit, amíg festéket keverek. Utána viszont újra fel kell venned a pózt, és úgy kell maradnod.

– Nem hittem, hogy ezzel töltöm a ma éjszakát, az már egyszer biztos.

A férfi nem akart beszélgetni – elvégre ez a nő csak egy kép –, de nem engedhette meg magának, hogy elmenjen. Hogy izguljon.

– Szereted a szexmunkát?

– Az is csak egy munka. Fel akarom küzdeni magam a legfelsőbb szintre. Komolyan mondtad, hogy akár ebből is meg tudnék élni?

A férfi hallotta a mohó vágyat a hangjában, és elmosolyodott.

– Fogadni mernék rá. Vedd fel a pózt.

Ebben segített is neki, majd visszament a vászonhoz.

– Fordítsd felém a tekinteted. Csak a tekinteted.

Nem volt olyan ellenállhatatlan a szeme, mint az eredetinek, és az orra is kevésbé bizonyult elegánsnak. Ellenben ez a kép az övé lesz.

Másfél órán keresztül dolgozott, majd hagyta pihenni a lányt, hagyta, hogy körbesétáljon a műteremben, mielőtt újra beállította.

– Ez egyszerre izgalmas és unalmas. Meztelen nőkről is vannak képeid. Azt is tudnám csinálni. Jól nézek ki pucéran.

– Kétség sem fér hozzá.

A férfi most a kéken dolgozott, a fényeken és árnyékokon, a finom redőkön, és elégedetten látta, milyen csodás kontrasztot alkot a bőrrel.

Egy újabb órányi munkát követően a lány megmoccant, és kényszerítenie kellett magát, hogy ne kiáltson rá.

Inkább hátralépett.

– Fárasztó csak ülni, igaz?

– Aha. Teljesen megmerevedtem.

– Kezdetnek ez is remek. Sőt még annál is jobb. Fantasztikus voltál. Tartsunk egy kis szünetet. Ihatsz még egy pohár bort.

– Jól fog jönni.

– Állj fel, és mozogj egy kicsit. Lazítsd el magad.

Kitöltötte a bort, és beleszórta az előkészített port.

– Micsoda kilátás. Biztosan jó gazdagnak lenni, meg minden.

– Tessék. Igyál egy kicsit, és talán dolgozunk még egy fél órát. Utána elviszlek, ahová csak menni akarsz.

– Elviszel?

– Persze.

– Nagyon kedves vagy – húzta végig a mutatóujját a férfi ingén a lány, miközben a poharat a másik kezében tartotta. – Ennyit holnap este is megteszek neked. Talán némi extrát is kapsz.

Ezzel szorosan hozzásimult, lecsúsztatta a kezét, és simogatni kezdte.

A férfi nem érzett semmit, ennek ellenére megcsókolta.

– Az extra csábítóan hangzik. De első a művészet. Legalábbis nekem. Szeretnéd megnézni, eddig mire jutottam?

– Oké, persze.

A bort kortyolgatva a lány megkerülte a festőállványt. Majd elmosolyodott, és döbbenten elnevette magát.

– Jól nézek ki. Titokzatosan. Egyszerűen, ugyanakkor csinosan és titokzatosan.

– Ez az elképzelés. Nem iszod meg a borodat, hogy utána még egy fél órát megpróbáljunk dolgozni?

– Dehogynem. Később megnézhetem a házat? Fogadni mernék, hogy szuper.

– Lefelé majd a lépcsőn megyünk – vezette vissza a férfi a hokedlihez. – Hajtsd fel – és mardosó éhség költözött a szemébe, ahogy ujjával megbillentette a lány szájához emelt poharat. – Csak még pár percet.

– Olyan furán érzem…

Amikor le akart csúszni a hokedliről, a férfi elkapta.

– Minden oké, most aludj. Nem akarsz aludni? Már minden együtt van a befejezéshez.

Megfordult a fejében, hogy mérget ad be neki, vagy túladagolja a drogot. Csakhogy azok passzív módszerek, neki pedig nagyon, de nagyon sokat számított, hogy tevékeny része legyen az eseménynek.

A halálnak belőle kellett érkeznie, hogy életet teremtsen.

A nyakára tette a kezét. Szorította, szorította. A lány szempillája megrebbent; a teste megrándult. A férfi nem tudta, hogy ez fog történni, és izgalmasnak találta.

Érezte, istenem, valóban érezte. Ahogy a keze között távozott belőle az élet. Távozott, és átszállt belé.

Ezt az életet, ezt az erőt fogja a festménybe önteni.

Miután végzett, vékony drót és ragasztó segítségével állította vissza a lány fejét a kívánt pózba. Időbe telt, és pontosan kellett dolgoznia, de a mesterműveket nem szabad elsietni.

Végül elégedetten felemelte a testet. A felvonó segítségével levitte a terepjáróhoz.

Pontosan tudta, hová kell mennie az áldozatának.

• • •

Amikor Eve Dallas hadnagy napkelte előtt felébredt, az első gondolata az volt: rohadt papírmunka.

Néhány pillanatig csak feküdt. Valamikor az éjszaka folyamán a duci macska a hátához gömbölyödött. Belegondolt, hogy Roarke, aki mindig korábban kelt a napnál, az egyik „minden tervek királya” öltönyében az íróasztala mögött ülve gyarapítja a vagyonát.

Pontosan így lett a dublini utcakölyökből multimilliárdos. Leszámítva a világ legjobb betörőjeként töltött éveket.

Nyomozóként, ha már egyszer nőül ment az egykori mesterhez, igyekezett szemet hunyni e fölött a tény fölött.

Azt viszont elismerte magában, hogy a lustálkodás és az, hogy Roarke múltján tűnődik, nem oldja meg annak a rohadt papírmunkának a kérdését.

Jenkinsonra bízott mindent, amit csak tudott. A kollégájának ezt az árat kellett fizetnie azért, hogy őrmesterré léptették elő. A társára is áttolt néhány feladatot, mert Peabodynak ezt az árat kellett megfizetnie azért, mert csak.

Ennek ellenére hadnagyként rá hárult a feladat oroszlánrésze. Korábban megfogadta, hogy korán kel, hamar beér a kapitányságra, és mindent elintéz.

Csakhogy… számít egyáltalán, ha az ember megszegi a saját magának tett ígéretet?

Fél percig ezen gondolkodott, majd felült és kimászott az ágyból.

– Világítás bekapcs, teljes erőre – mondta, majd káromkodott egyet, amikor a hálószobai fények a szemére támadtak. Az ágyban Galahad is olyan hangot adott, mielőtt a másik oldalára fordult, mint aki éppen elmorzsol egy káromkodást.

Első útja az AutoSéfhez vezetett. Feketén és erősen kérte a kávét, amit úgy nyelt, mint az orvosságot. A feje kitisztult, és úgy döntött, igyekszik a dolgok jó oldalát nézni.

Elvégre igazi kávét iszik, nem? Roarke keverékénél nem létezett finomabb. Ezenfelül egy testes macska is ott tekergőzik a lábai között.

Reggelit rendelt az állatnak, és amikor letette elé, az úgy vetette rá magát, mint aki hetek óta éhezik.

Egy újabb korty kávét követően elindult a zuhany felé.

Ez is a jó oldalhoz tartozik. A hatalmas kabin, amelyben tucatnyi zuhanyfej pumpálta minden irányból a testére az általa annyira szeretett forró vizet.

Miután végzett, a szárítócső még forróbb levegővel várta.

Meg a köntös. Mivel Roarke szemmel láthatóan örömét lelte benne, hogy köntösöket vásárol neki, meg sem tudta biztosan mondani, hogy ezt a darabot viselte-e már vagy sem. Egyszerűen csak belebújt a selymes, bíborvörös köpenybe, és indult, hogy szemügyre vegye a gardróbját.

A jó oldal kis híján az ellenkezőjére fordult, amikor szembenézett „A Gardrób” sűrű erdejével.

Esküdni mert volna rá, hogy az éjszaka folyamán megsokszorozódott a ruhatára, és e mögött a rejtély mögött is Roarke kezét sejtette.

Végül ebben is meglátta a jót. Minél több időt tölt el válogatással és a színek egyeztetésével, annál távolabb kerül a papírmunka. Persze, ez így is halogatás. Csakhogy a jó oldalban gyökerező halogatás.

Valahogyan.

Nem választja a könnyebbik utat, és nem vesz fel feketét. Összeszedte magát, és körbefordult; szemben találta magát egy sor szürke nadrággal, a fakó gyöngyháztól a szenes szürkéig. Mivel ez utóbbi állt legközelebb az alapértelmezett feketéhez, ezt választotta.

Szerencsére észrevette rajta a tengerészkék bőrszegélyt és az ugyancsak tengerészkék övbújtatókat. Ezért a tengerészkék blézerek felé indult, és még egy Aha! is kiszakadt belőle, amikor észrevett egy bőrből készült darabot.

Az ing. Választhat fehéret? Illik az eddigiekhez? Miből kellene ezt tudnia? Honnan tudják az emberek ezt a sok marhaságot? Különben is, miért létezik olyan sokféle fehér?

Mivel a nyár még mindig izzadt markában szorongatta a szeptembert, Eve választása egy ujjatlan fehér ingre esett, majd a cipők szédítő sokasága felé fordult, amelyek egy egész falat elfoglaltak.

Nem sikított ugyan, de nagyon közel került hozzá, amikor megpillantotta az ajtófélfának támaszkodó Roarke-ot.

– Jézusom! Miért nem tudsz legalább egy kis zajt csapni?

– Megszokás. Korán ébredtél.

– Mondtam, hogy így lesz. Ha egy órával a szolgálatkezdés előtt beérek, lenyomom a papírmunkát – fújt egy hatalmasat Eve. – Azt is meg kell csinálni. Része a munkának. Segít rendszerezni a dolgokat, és hatékonyabbá tesz bennünket. Igyekszem a jó oldalát nézni.

– Ez roppant érdekes.

Roarke hangjából úgy áradt Írország, mint a meleg szellő.

Eve egy pillanatig csodálta a férje tündöklő arcát, elképzelhetetlenül kék szemét, tökéletesen metszett száját és hosszú, fekete haját.

Ez határozottan a jó oldalhoz tartozott.

Ráadásul Roarke mosolyától mindig gyorsabban kezdett verni a szíve.

Ő is szürke öltöny mellett döntött, de inkább palaszürke, mintsem faszénszürke mellett, amihez gyöngyházszürke inget vett fel és gesztenyebarna nyakkendőt kötött, melyet vékony, szürke sávok díszítettek.

– Hogy választottad ki ezt az öltözéket? – intett Eve. – Mármint úgy ébredsz reggel… azaz az éjszaka közepén, hogy arra gondolsz: „Na, ma van a palaszürke öltöny napja, és agyaljunk csak, nem nézne ki nagyszerűen azzal a gyöngyházszürke inggel és a gesztenyebarna nyakkendővel?”

– Van még mit finomítani az ír akcentusodon, drágám, de kösz a próbálkozást.

Ezzel Roarke belépett a gardróbba, és megcsókolta.

Ez is a jó oldalra került.

– Az öltözködéssel az ember egy bizonyos képet sugároz magáról, és ez ugyancsak része a munkának. Te a klasszikus stílus mellett döntöttél, amit a bőr kissé merészebbé tesz. Koronázd meg egy tengerészkék csizmával és egy ugyanolyan övvel.

– Melyik tengerészkék csizmával? – billentette ki Eve-et a frusztráció a jó oldalról, és amikor az egyik pár után nyújtotta a kezét, Roarke megrázta a fejét.

– Nem, ne azzal. Túlságosan robusztus a ruhádhoz – választotta ki a megfelelő párat. – Inkább ezzel. Sokkal modernebb, olyan, mint te, kedves Eve.

– Ha. Remek – ennyi elég is a jó oldalban gyökerező időhúzásból.

– Ebben az esetben gondoskodom a korai reggelinkről.

Eve újra vett egy mély lélegzetet.

– Köszönöm.

– Szerinted mennyi ideig tudod majd a dolgok jó oldalát nézni?

– Gondolom, amíg be nem érek a kapitányságra, és neki nem látok a papírmunkának. A macskát már megetettem. Ne dőlj be neki, ha megpróbálja elhitetni veled az ellenkezőjét.

Felöltözött. Magas – és igen, modern – nő, rövidre nyírt hajjal, amely a barna éppen olyan sok árnyalatában tündökölt, mint a barna nadrágjai a gardróbban.

Széles arc és whiskey-színű szem, amely most az öveket vette szemügyre, mielőtt kiválasztott egyet.

Kilépett a gardróbból, és miközben indult, hogy felcsatolja a fegyverövét, félretette a blézerét. Közben Roarke töltött neki egy újabb adag kávét.

Majd a zsebszámítógépével a kezében helyet foglalt a tőzsdehíreket sorjázó képernyő előtt, a macska pedig hasra fekve elnyúlt a padlón. Eve ebből tudta: abban reménykedik, hogy amikor az emberek nem figyelnek, vethet egy pillantást az asztalon várakozó melegítőkupolák alá.

– Szerintem találkozzunk a kapitányságon.

– Miért? Mikor?

– Eve – ingatta Roarke a fejét, miközben leemelte a kupolát a (hurrá!) palacsintáról. – Eljött a hivatalos beköltözés napja. A Nagy Házalakítás Projekt véget ért. Ma este ott vacsorázunk.

– Nem felejtettem el. Csak éppen… – mutatott a tarkójára – …háttérbe szorult. Amúgy már a hétvégén beköltözött mindenki.

– Akkor végeztek a saját részükkel a projektben, ez kétségtelen. Azóta már nagyjából berendezkedtek, és a velünk elköltött vacsora teszi majd hivatalossá az egészet.

– Már minden ott van, igaz? Azt mondtad, odaszállították az ajándékunkat, így nekünk nem kell vinnünk semmit.

– Azért pezsgőt viszünk.

– Oké, rendben. Rendben. Felajánlottuk, hogy segítünk a hétvégén, de nem fogadták el.

– A maguk módján akarják megmutatni nekünk a házat. Persze már láttuk, miközben készült.

– Ez viszont most más. Értem.

Eve már indulni akart a palacsintához, de jelzett a kommunikátora.

Fogadta a hívást.

– Itt Dallas.

Eve Dallas hadnagy, itt a központ. Jelentkezzen a King Street 17. alatt. Feltehetően gyilkosság történt, az áldozat egy nő. A helyszínt járőrök biztosítják.

– Vettem. Értesítse Delia Peabody nyomozót. Azonnal indulok.

Ezzel zsebre vágta a kommunikátorát.

– Ez aztán a fogós kérdés, nem igaz? Egyfelől sajnálod az áldozatot és a palacsintát, amit ki kell hagynod, másfelől ott a megkönnyebbülés, hogy tovább halogathatod a papírmunkát.

Annak ellenére, hogy nem áztatta vajba és szirupba, Eve felkapott egy palacsintát, összehajtotta, és a szájába tömte.

– Így már kevésbé sajnálom – kapta fel a blézerét, és belebújt, majd megtöltötte a zsebeit a ’linkjével, a jelvényével és azzal a rengeteg aprósággal, amit mindig magánál hordott.

– És a jó oldala? Már felkeltem, és felöltöztem. A kapitányságon majd találkozunk, hacsak.

– Értem – küldött szigorú, figyelmeztető pillantást a macska felé Roarke, mielőtt felállt és odalépett a feleségéhez. – Vigyázz a jól öltözött nyomozómra.

– Úgy tervezem – simogatta meg kézfejével a férje arcát Eve. – Már megtette az első lépést.

Amikor látta, hogy mindketten őt nézik, Galahad abbahagyta az asztal felé vezető lapos kúszást, a hátára fordult, és úgy tett, mintha csak a mennyezetet vizslatná.

Eve még egyszer gyorsan megcsókolta a férjét, és kifelé menet még hallotta, ahogy Roarke a macskához beszél.

– Nehogy azt hidd, hogy megkapod a részét, csak mert elszólította a kötelesség.