Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Keri Lake: Eldritch (The Eating Woods, #2)

Copyright © 2025. ELDRITCH by Keri Lake

All rights reserved.

Borító © Okay Creations/Sarah Hansen

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6821 87 4

Bűn kínján töpreng az ész:

mint skorpió tűz-ketrecében.✶

Lord Byron: A gyaur

✶ Garai Gábor fordítása.

FIGYELMEZTETÉS✶

Ebben a könyvben sok olyan jelenet szerepel, amely szorongást válthat ki, vagy negatív érzéseket kelthet. A teljes listájuk – a spoilerekkel együtt – megtalálható angolul a weboldalamon:
https://kerilake.com/pages/trigger-warnings.

✶ A könyv végén találod a regényben szereplő fogalmak és lények listáját, amely segít eligazodni ebben az összetett világban. (A szerk.)

PROLÓGUS

Tizenkilenc évvel ezelőtt

Sikolyok visszhangoztak a föld alatti alagútban.

Az ifjú apácanövendék szinte levegőt sem kapott a terméskő falú járat nyirkos, hideg levegőjében, miközben a hangos üvöltés felé rohant. A szíve majd’ kiugrott a mellkasából.

– Lassíts már, te pokol ivadéka! – zsörtölődött mögötte Sacton Crain, miközben sántikálva próbálta utolérni.

Minden egyes cellában, ami mellett a lány elszáguldott, legalább fél tucat nő és gyermek raboskodott – legnagyobbrészt a Szent Emberek által elrabolt lyverek. Míg Sacton Crain biztosan émelygett a halál, az ürülék és a bomlás bűzétől, a lány már észre sem vette, mivel a napjai nagy részét a templom enyészet sújtotta belsejében töltötte.

A hangos kiáltozás egy cellából érkezett, ahol egy nála nem sokkal idősebb lyver nő feküdt, vonaglott, rúgkapált és sikoltozott a poros padlón. A végtagjain és a homlokán durva, kereszt alakú vágások éktelenkedtek, amelyekből még frissen szivárgott a vér. A karját három másik Vörös Fátyolos fogta le a két oldalán, és egy nagy kupac vörös köpeny alatt feküdt.

– Adjátok ide! – sikoltotta vaskos lyver akcentussal, miközben friss vér folyt az orrából, amit valószínűleg ököllel vertek be. – Adjátok ide a gyermekemet!

Sacton Crain az apácanövendéket kikerülve belépett a cellába.

– Mi volt olyan sürgős, hogy engem is ki kellett rángatnotok hozzá az ágyamból? Feltámadtak a halottak?

– Egy szülés, szentséges úr – válaszolta Vona anya a hevesen vergődő nő fölé tornyosulva, az egyetlen Vörös Fátyolos, akinek megengedték, hogy megtartsa a nyelvét. A tekintete szigorúságát csak a közönye tompította. – Nézze meg a saját szemével.

Vona anya mellett egy másik fogoly is állt – a mocskos aranyszínű hajából ítélve vonkov –, akinek a rongyai éppen hogy csak le nem estek a testéről. Remegő karjában egy kis batyut tartott.

Sacton Crain odasántikált hozzá, és amint lehunyorított a gyermekre, ráncokba szaladt a homloka.

– Te vezetted le a szülést?

– Igen, szentséges úr – válaszolta a vonkov fogoly. – Hallottam, hogy nyelveken suttog. – Lepillantott a földön fekvő nőre, és egy pillanatra átsuhant az arcán az árulás szelleme. – De csak árnyékok voltak körülötte.

– Hazudsz! – sikoltotta a nő, és ismét megpróbálta kiszabadítani a kezét a fogvatartói szorításából. – Az istenekhez imádkoztam. Az én isteneimhez!

Vona anya tekintete is a lyver nő felé lendült.

– Az ezüst szem förtelem. Egy démonnak adtál életet. Az isteneid hátat fordítottak neked. Érted, amit mondok?

A fogva tartott nő felsikoltott, és tovább küzdött a Vörös Fátyolosok ellen, akik lefogták.

– Adjátok vissza a gyermekemet! Most rögtön adjátok vissza!

Sacton Crain letérdelt a nő mellé, és megsimogatta az arcát.

– Nyugodj meg. A gonoszt, amit a világra hoztál, el kell pusztítanunk, mert mi a szent tanok elkötelezett pásztorai vagyunk.

Az idősebbik Vörös Fátyolos az apácanövendékre pillantott, és odabiccentett a kisbabát tartó fogoly felé.

– Vidd az Elemésztő erdőbe. Ajánld fel áldozati ajándékként, hogy enyhe telünk legyen.

Elég kegyetlen és brutális ítélet volt egy pár napos csecsemővel szemben. Ha nem az erdő teremtményei szaggatják le a húsát a kis testéről, akkor a maradékok után szimatoló éjszakai állatok fogják. De az apácanövendék egyetlen szó nélkül bólintott, és odalépett a nőhöz, aki felé nyújtotta a babát.

Amint átvette a gyermeket, rémülten látta, hogy Sacton Crain átvágja a lyver anya nyakát egy pengével.

Az áldozat lélegzete elakadt a torkában, hörögve és zihálva fuldoklott, miközben a kavicsos padlóra ömlött a vére. De valahogy még így is sikerült kiszabadítania az egyik kezét, amivel megragadta Sacton Crainét, miközben a vére még mindig csepegett a férfi kezében lévő pengéről.

Az anyanyelvén szaggatottan kiejtett szavak áradatát csak a száját elöntő vér szakította meg, Sacton Crain pedig olyan elkerekedett szemmel és mozdulatlanná merevedett testtel állt mellette, mintha megbénította volna az érintése. A tekintete egyenesen a haldokló foglyára szegeződött, akit tátott szájjal bámult, mintha üvölteni akarna, csak valami láthatatlan erő elvette volna a hangját.

– Ősi erő… szabadult ki… a rabságából. Két világot… fojtogat… a lepel. – A lyver anya szavai pár pillanatra hörgésbe fulladtak. – A rothadás fájáról… a rovarok… másznak. A romlás és pusztulás… ami nem acél műve… a legerősebb férfiakat is… térdre kényszeríti.

A fiatal anya utolsó szavai a végzet súlyával ülték meg a levegőt, és amikor végül feladta a harcot, elengedve Sacton Craint, a férfi hátralépett, szemmel láthatóan elszörnyedve attól, amit az asszony suttogott neki. Végül remegő szájjal megszólalt.

– Ezt senki sem tudhatja meg. Senki sem tudhatja meg!

A vonkov fogoly felsikoltott, amikor a három Vörös Fátyolos körülvette, de a hangja gyorsan el is halt, ahogy kis pengéiket a testébe döfték.

Az apácanövendék gyomra felkavarodott a pániktól, a lélegzete egyenetlenné vált, a szíve hevesen zakatolt, miközben a vérfagyasztó látványra meredt.

– Nagy szerencséd, hogy nincs nyelved, amivel ezt kikotyoghatnád, különben rád is ugyanez a sors várt volna – fordította el a tekintetét Vona anya a véres holttestekről a lány felé. – Most pedig iparkodj, és szabadulj meg a gyermektől!

Az apácanövendék lehajtotta a fejét, ismét bólintott, és kisietett a cellából, karjában a furcsán csendes csecsemővel. Végigrohant a kripták alagútjain, amiket jól ismert, mivel már az édesanyja is a Szent Emberek foglya volt. Ő maga csak Sacton Crain irgalmának köszönhette, hogy apácanövendék lett belőle ahelyett, hogy ugyanabban a cellában rothadt volna el, ahol az anyja végül meghalt.

Az anyja szégyenkezve hajtotta volna le a fejét, ha látta volna, hogy lánya a halálba visz egy újszülöttet, de – bár a gondolat felzaklatta – az apácanövendéknek eszébe sem jutott szembeszegülni a paranccsal. Ha megkísérelné, kegyetlen büntetésre számíthatna – valószínűleg őt is abba a pokoli erdőbe küldenék.

Útban a folyosót lezáró súlyos faajtó felé felkapott egy kosarat, amit kertben termesztett gyógynövények gyűjtésére használtak, és beletette a gyermeket. Fogta az egyik kis olajlámpát, amit egy faszék mellett hagytak, és meggyújtotta.

A köpenye csuklyáját felhajtva, hogy elrejtse az arcát, a szélrohamokkal szembeszállva kitárta a faajtót, és kilépett a téli hidegbe. A lehelete dermedt párája gyorsan szertefoszlott a holdfénytelen éjszakában, a megfagyott hó hangosan ropogott a csizmája alatt. A jóisten segedelmével ennek a gyermeknek talán nem is kell tartania az állatok hegyes fogaitól, mert ez a kegyetlen hideg valószínűleg előbb végez vele, mint bármi más.

Noha a lámpa lángját körülzárta az üveg- és rézbúra, mégis villódzott a lány kinyújtott kezében, aki a kosarat a könyökhajlatára akasztva, a köpenyét szorongatva sebes léptekkel vágott át az alvó falun, a kis boltok és a kőből épített szökőkút mellett. Csak az a néhány kandalló világította meg az útját, ami még nem aludt ki, miközben a falu mögötti keskeny ösvény felé tartott, amit a sötétség teljesen elnyelt. A tekintetével folyamatosan a környezetét fürkészve figyelte, hogy nincs-e nyoma a farkasoknak, amelyekről azt beszélték, hogy időnként rátámadnak a magányos vándorokra. Heves szélrohamok csapkodták az arcát, de igazából a kosárból kiszűrődő halk sírástól borzongott a háta.

Amikor a csuklyája hátrarepült a fejéről, és belemart a fülébe a kegyetlen hideg, felnyögött. Átkozott legyen ez a gyermek, hogy még mindig nem tud elhallgatni! Minél hangosabban sírt, annál erősebb késztetés támadt az apácanövendékben, hogy a saját kezével fojtsa bele a nyafogást, amíg isten kegyelméből végre el nem csendesedett a csecsemő. De a lány már azt sem tudta, hogy a hangos tiltakozást vagy a némaságot tartja-e ijesztőbbnek, ezért még gyorsabban kezdett szaladni, és már az is felmerült benne, hogy egyszerűen csak otthagyja a kisbabát az ösvényen. De mi lesz, ha Vona anya rájön, hogy nem ajánlotta fel áldozatul az Elemésztő erdőnek? Ó, micsoda büntetés várna rá!

Amikor végre odaért az erdőhöz, a peremén futott tovább, kellő távolságban azoktól a fáktól, amelyek esetleg kinyújthatták volna felé az ágaikat, hogy berántsák maguk közé. A szélvihar után hátborzongatónak érezte a levegő váratlan mozdulatlanságát, de a gyermek végre megnyugodott, és már csak az apácanövendék riadt zihálása hallatszott a hó ropogásán túl.

Ekkor egy kacaj vert visszhangot a mellette húzódó erdőben, amire a lány felkapta a fejét, és végigfuttatta a tekintetét a sűrű ködön és a lámpás fényében megjelenő vastag fatörzseken.

De semmi, csak a rothadás és a bomló avar bűze.

Ennek ellenére lassította lépteit, és egy pillanatra sem merte levenni a szemét a fákról, amíg a bakancsa hegye bele nem akadt valamibe. Az apácanövendék a föld felé fordította a lámpát, és fintorogva megnézte magának a hóban fekvő apró, véres masszát. Egy állat volt az, legalábbis az ívbe feszült teste és a páros patái alapján, de a bőre hiánya miatt a csontjaira tapadó húscafatokból már nem lehetett megállapítani, hogy miféle.

Az apácanövendék gerince ismét beleborzongott a rettegésbe. Nagyot nyelt, kikerülte a szerencsétlenül járt teremtményt, majd amikor egy pillanatra a gyermek világítóan ezüstös szemére esett a tekintete, eszébe jutott, hogy hamarosan ő is ugyanerre a sorsra jut.

Elkapta róla a pillantását, és megrázta a fejét.

Legyen meg a Vörös Isten akarata.

Még ha néha kegyetlennek és irgalmatlannak is tartotta a Vörös Istent, hogy jönne ő ahhoz, hogy megkérdőjelezze a szándékait?

Végül odaért az erdőbe vezető boltíves kapuhoz, ahol a megkopott csontok köré tekeredő indák keretezték az átjárót a mögöttük álló, magányosságot sugárzó fákhoz. Az apácanövendék vacogó fogakkal lerakta a kosarat a kövekre. Még csak a kezét sem merte benyújtani a kapun túlra.

A hóba csapódó karmok éles neszére zakatoló szívvel megpördült. Fél tucat holló gyűlt a háta mögé, meglehetősen baljós látványt nyújtva. De még mindig inkább a hollók, mint azok a dolgok, amelyek a fák között élnek.

– Eleanor!

Az apácanövendék levegő után kapott, és önkéntelenül hátrébb lépett a kaputól.

– Édes Eleanorom! – A hang túlságosan is hasonlított az anyjáéra. – Mi vala a kezedben, méhem szülötte?

Az apácanövendék szemöldöke felszaladt az anyja régies stílusa hallatán. Senki sem beszélt így a dédnagyanyja gyermekkora óta.

Ekkor egy szellemárnyék suhant át a fák között, egy fehér villanás, amiről a lánynak az anyja fehér ruhája jutott eszébe, amit aznap este viselt, amikor elfogták és a templom alagsorába vitték őket. Akkoriban még kisgyerek volt, és nagyon megrémült, amikor az anyjával együtt bekényszerítették a párnázott hintóba, amivel azokat gyűjtötték be, akiket elmebajosnak tartottak. A következő hónapok során végig kellett néznie, ahogy az anyját kegyetlen módszerekkel vallatják, ahogy piszkavasakkal bökdösik, és kényszerkezelésben részesítik a hisztériája miatt. Az a fehér ruha időközben csupa kosz, piszok és vér lett – az anyja szenvedéseinek színes naplója.

– Gyere, Eleanor! Menekülj be hozzám az erdőbe! – Egy újabb fehér villanás következett, majd az anyja hosszú hajának jellegzetes vörössége, mintha tényleg ő szaladgálna a fák között. Az asszony nevetésének távoli visszhangja, amit az apácanövendék évek óta nem hallott, és amitől most könnyes mosoly jelent meg az arcán. – Töltsük vigalmakkal az éjszakát, amíg fel nem pirkad a hajnal!

A szellemalak ezzel megpördült, és eltűnt a fák mögött, az apácanövendék pedig közelebb lépett az erdőhöz.

– Gyere, leányom! Vessed le a béklyóidat, és élj úgy, ahogy a szívednek kedves!

Az apácanövendéket még mindig nyugtalanította a régies nyelvezet, annak ellenére, hogy az anyja időnként tényleg hajlamos volt úgy beszélni, mint korábban a saját nagyanyja, a hangja játékossága mégis közelebb csábította a fákhoz. Majd még közelebb.

Még a kosárban fekvő gyermek nyafogása sem tudta elterelni a figyelmét az alakról, ami hol eltűnt, hol megjelent a fák törzsei között, az aljnövényzetben gázolva.

Anyám! – nyújtotta felé a kezét. Az ujjai éppen csak belógtak a kapu túloldalára. Várj meg, anyám!

A csecsemő felsikoltott a kosárban. A sírásából annyi rettegés áradt, hogy az apácanövendék felriadt a transzból, és ránézett arra az apró, világító szempárra, ami a céklavörös arcocskából meredt rá. A hollók közelebb szökelltek hozzá, úgy károgva, mintha korholnák. Az egyik egyenesen nekirepült a lánynak, aki felé lendítette a kezét, hogy visszaverje. Egy másik is csatlakozott az elsőhöz, és éles karmukkal belekaptak az apácanövendék fedetlen bőrébe.

Menekülj! Menekülj!

A néma lány kétségbeesetten csapkodott, önkéntelenül is hátrálva, hogy kitérjen előlük.

Ekkor valami hideg kapta el a csuklóját, és amikor megfordult, egy magas, állatias lénnyel találta magát szemben, amelynek kérges bőre és agancsai voltak, és egyenesen rámeredt.

A dérdúr.

Az apácanövendék szájából hangos sikoly tört fel, de közben egy erős rántás már be is repítette a boltíves kapun túlra.

Az Elemésztő erdőbe.

Kínszenvedéssel teli, fülsértő sikolyok hangzottak fel a távolban, és a Boszorkánybanya felegyenesedett a dércsípte holdbogyók mellett, amelyekért éppen lehajolt. Az Elemésztő erdő felé fordult, és mozdulatlanul fülelt. Már hozzászokott, hogy időnként meghallja egy-egy balszerencsés, óvatlan lélek kiáltását, aki túl közel merészkedett a fákhoz.

Az ostobák.

Folytatta a munkát, de ekkor egy második hang harsogta túl az elsőt. Egy gyermek hosszú, bedugult orrú üvöltése, ami vékonyabb hangon, és még kétségbeesettebben szólt. Mint egy újszülött sírása.

A Boszorkánybanya összehúzta a szemöldökét, felemelte a lámpását, és sántikálva megkerülte a ház sarkát, az udvar közepe felé tartva, ahonnan meg is látott valamit a távoli, boltíves kapu lábánál, egy hollóraj közepén.

Egy kisbabát egy kosárban?

Amikor végigpásztázta a környéket, senkit sem talált ott, de a sírás csak nem akart abbamaradni. A Boszorkánybanya végül már nem tudta figyelmen kívül hagyni. A fák árnyékában maradva közelebb sántikált a kapuhoz. Majd még közelebb – amíg oda nem ért a kosárhoz, amelyben valóban egy reszkető kisbaba feküdt, akinek a csöppnyi kis keze már ki is szabadult a pólyából. Egy holló ült mellette, a közvetlen közelében, és a madár a jelek szerint teljesen lenyűgözte a babát, mert az időközben felhagyott a sírással. Az a szempár, azok az ezüstös íriszek egyenesen a hollóra szegeződtek.

Ezüst szempár, holtsápadt bőr.

Az a gyermek, akiről a papnő megjósolta, hogy újholdkor fog megérkezni.

A Boszorkánybanya felpillantott a fekete égre, majd lejjebb eresztette a tekintetét, arra a vörös szövetdarabkára, ami fennakadt a kapu egyik hegyes csontszilánkján. Az idős asszony leszedte a tüskéről, észrevett rajta egy nedves foltot, és elengedte, majd végignézte, ahogy eltűnik
a fák között. Az a nedv – feltételezése szerint vér – foltot hagyott az ujja hegyén.

Talán a gyermek anyjáé lehetett, akit felfalt az erdő.

Ekkor férfihangok szűrődtek ki a távoli fák közül, úgyhogy az öregasszony sietve letakarta a lámpását, és gyorsan elbújt a bokrok között. Egy idősebb férfi jelent meg a közelben – a hátára szíjazott íjból, a terepszínű ruhájából és a derekán lógó csapdákból ítélve egy vadász. Egy alig tizenkét éves fiú sétált mellette hasonló öltözékben. A kisbaba felé tartottak, és amikor meglátták, az idősebb férfi felhúzta a szemöldökét.

– Te jóságos ég, ez egy csecsemő? – hajolt le a fiú a kosárhoz, de a férfi gyorsan visszarántotta a vállánál fogva.

– Ne menj a közelébe!

– De ez csak egy kisbaba, apa. Olyan kicsi, mint Margaret.

A fiú apja a gyermek felé rántotta a fejét.

– Nézd csak meg a szemét. Ez egy szörnyeteg. – Körülnézett, és közben megfogta a derekán lógó tőr markolatát. – A hollók vonzódnak a gonoszhoz. Bárki is hagyta itt, szándékosan tette. És mi is követni fogjuk a példáját.

– De akkor bántani fogják az állatok, nem, apa? Nem fogják kivájni a szemét a hollók?

– Szerintem ennél sokkal rosszabb sorsra fog jutni. De a Vörös Isten így akarja, fiam. Hagyd ott.

– De meg fog fagyni! – tiltakozott a fiú.

– Hagyd már békén! Menj, készítsd elő a csapdákat – nyújtotta át a hurkokat az idősebb vadász a fiúnak, miközben nyugtalan pillantásokat vetett a háta mögött baljósan meredező fákra. – Rejtsd őket a bokrok közé.

A törvény tiltotta, és a hitközség tanításaival is szembement, ha valaki csapdát állított az Elemésztő erdő közelében, mivel a környéken élő állatokat gonosznak tartották. De ahogy a zord tél elhúzódott, úgy vált egyre szűkösebbé az élelem, ami rákényszerítette a férfiakat, hogy kimerészkedjenek a megszokott vadászterületük határai közül. Ha valakit rajtakaptak egy ekkora bűncselekedeten, az Elemésztő erdőbe száműzték büntetésül, mivel mindenki úgy tartotta, hogy aki ilyen húsból eszik, az megnyitja magát a gonosz előtt.

– Én is lerakok néhányat valamivel lejjebb, utána hazamehetünk éjszakára. Ha végeztél, keress meg.

– Igenis, apa – válaszolta a fiú komoran.

– Ne menj a boltíves kapu közelébe, és hozzá ne merj érni ahhoz a gyerekhez. Megértetted?

A fiú lehajtotta a fejét és bólintott.

A férfi elmasírozott a fák vonala mellett, a fiú pedig nekilátott felállítani a csapdákat a bokrok között, ahogyan az apja utasította. Miután végzett, megállt a csecsemő mellett, és elhessegette a madarat, ami hangosan károgott, és a szárnyait csapkodta a fiú felé.

– Tűnj innen, te gonosz teremtmény! – kergette el a fiú a hosszú túrabotjával, majd lepillantott a csecsemőre. – Apám azt mondta, hogy hagyjalak békén. De talán irgalmasabb lenne, ha… – Ezzel lecsatolta a derekáról a tőrét, amelynek a hegye élesen megcsillant. – Randa egy szörnyeteg vagy azokkal a szemekkel. Talán ki kellene vájnom őket a koponyádból.

A Boszorkánybanya felállt rejtekhelyéről, és óvatos léptekkel elindult a fiú felé, ügyelve arra, nehogy zajt csapjon, amíg közvetlenül a háta mögé nem ért. Olyan közel állt hozzá, hogy a fiú kósza hajszálai az orrát csiklandozták. A fiatal legény a magasba emelte tőrét, mintha le akarná döfni a babát, de a Boszorkánybanya hátulról elkapta a csuklóját.

A fiú levegő után kapva megpördült, és sikoltani akart, de a hangja még a torkában elfúlt.

A Boszorkánybanya továbbra is a karját szorongatva a fiú szájára tapasztotta a tenyerét, és szigorúan nézett rá.

– Szóval ki akarnád vájni egy ártatlan csecsemő szemét, mi? – emelte meg a szemöldökét, miközben levette a kezét a fiú szájáról.

– Én… nem az volt a szándékom, esküszöm!

– Hanem az, hogy tétlenül végignézed, ahogy az Elemésztő erdő felfalja a gyermeket?

– De az apám… azt mondta, hogy ez a Vörös Isten akarata.

A Boszorkánybanya még jobban megszorította a karját. Hosszú, hegyes körmei belemélyedtek a fiú bőrébe.

– Az istened akarata lesz egy szép napon a veszted. Mert egyszer majd téged is száműznek. Maledicio tej’per nomed vetusza deosium. – Az ősi istenek nevében megátkozlak.

A bőr sistergése mosolyt csalt az arcára, miközben végignézte, ahogy az istenek jele – öt csillag és egy hold – beleég a fiú kezébe. A legény szeme tejfehérré változott, amikor az átok bevette magát a szívébe.

– Halálistennő – mondta a Boszorkánybanya reked hangon. – Az istennő nevében fogsz meghalni. Mert ez lesz a sorsod.

– Isten… a… halál.

A vén boszorkány felsóhajtott.

– Valahogy úgy. – Amikor elengedte, a fiú szeme visszaváltott a megszokott színére.

A legény reszketve mély levegőt vett, miközben felemelte az elátkozott kezét, és kiszökött a száján egy nyöszörgés.

– Ez mit jelent?

– Idővel megtudod. És most lódulj! Apád már vár.

A fiú fehér gőzpamacsokat zihált a fagyos levegőbe, miközben elhátrált az öregasszonytól. Végül sarkon fordult, megbotlott, majd eliramodott az apja felé.

A Boszorkánybanya felhorkantott, végignézte, ahogy a legény eltűnik a sötétben, majd a csecsemő felé fordult, akinek a kosara körül ismét gyülekezni kezdtek a hollók.

– Máris csak a baj van veled – nyúlt a köpenyébe, ahonnan kivette azt a kis fadobozt, amit közel ezer éve a szíve felett tartott. Kinyitotta, és kivette belőle a benne tartott apró, fekete csipkebogyót. Amikor a legnagyobb holló odarepült hozzá, kinyújtotta a karját, hogy a madár leszállhasson rá. A csőrébe adta a csipkebogyót, a holló pedig leszállt a földre, és a csecsemő mellkasára tette.

Halvány narancssárgás fény jelezte a hő útját, ami szétterjedt a gyermek bőrén, és teljesen átmelegítette a csöppséget. A csipkebogyó héja felhasadt, egy tövis és egy szár nőtt ki belőle, amelyek egy tökéletes, ezüstös szegélyű fekete rózsává fejlődtek a baba mellkasán.

A rózsa alakja még akkor sem változott meg, amikor a csecsemő ujjacskái belekapaszkodtak a szirmaiba.

– Most már az övé vagy. Az istenek legyenek hozzád irgalmasak. – A Boszorkánybanya tekintete arra a hollóra tévedt, amelyik közvetlenül a kosár mellett maradt, míg a többiek őrt álltak körülötte. – Nagyon várom, hogy egy szép napon visszatérjen a ti corvugonotok. Az istennő áldjon meg titeket. – Amikor odabiccentett neki, a holló oldalra billentette a fejét, mintha elgondolkozna a szavain.

A Boszorkánybanya megfordult, hogy visszamenjen a kunyhójába, de amikor az egyik holló hátulról rákárogott, megtorpant. Utána mégis továbbment, azt morogva magában: átkozott madár.

Az a semmirekellő holló erre egyenesen elé repült, és harciasan csapkodott felé a szárnyaival.

– Tűnj el! Én már teljesítettem az ígéretemet! Végeztem! – De amikor a Boszorkánybanya megpróbálta kikerülni a hollót, az a feje fölé rebbent, és a csőrével az öregasszony ezüstszürke hajába kapott. – Elég volt! Hagyj békén! – csapkodott és hadonászott a Boszorkánybanya, de a madár csak nem hessent el. – Na jó! Legyen! Keresek neki egy hajlékot.

A madár ismét leszállt a kosár mellé, a földre.

A Boszorkánybanya ráförmedt.

– Te nyomorult teremtmény! – Utána dühösen visszasántikált a gyermekhez. – Gondoskodom róla, hogy legyen hol laknia, de én nem fogadom be. Nem akarom, hogy bármi közöm legyen egy talált gyermekhez. – Nagyot nyögve felkapta a kosarat. – Hogy áldanának meg végre az istenek örök álommal. Akkor legalább soha többé nem kellene látnom azt a visszataszító, csőrös képedet.

Ezzel a kezében a kosárral elindult egy távolabbi ház felé, ahol a falu öreg borásza, Godfrey Bronwick lakott. Egy kedves öregember, akinek az unokája nem sokkal volt idősebb a csecsemőnél. Legalább játszótársa is lesz, gondolta a Boszorkánybanya.

Az öreg falépcső hangosan nyikorgott, amikor felmászott rajtuk a tornácra, hogy lerakja a kosarat a küszöbre. A halk gügyögés visszaterelte a figyelmét a csecsemőre, akinek úgy világított a szeme, mint egy állaté – bizonyos szempontból ijesztően. Az öregasszony felsóhajtott, és végighúzta az egyik hegyes körmét a hüvelykujján, amiből sikerült egy kis vércseppet fakasztania.

– Argenticulos tej cinere, sole fractir’per mortiz. – A szem ezüstje legyen hamu, az átkot csak a halál törje meg. A baba ajkára kente a vérét, és érezte, ahogy a kisgyermek finoman szopogatni kezdi az ujjbegyét. A csecsemő szeme lecsukódott, és mire ismét kinyitotta, a korábbi élénk ezüstszín télszürkévé fakult. – Sokkal jobb. – A Boszorkánybanya oldalra billentette a fejét, és az ujjával megsimogatta a baba meleg arcocskáját. – Kívánom, hogy sikerüljön beteljesítened a küldetésedet, kicsikém.

Utána bekopogtatott az ajtón, majd elsántikált az éjszakába.

TARTALOM

Térkép

Leszármazási vonalak

Figyelmeztetés

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

Etíriai fajok

Szószedet

Glifák

Etíriai istenek

A szerzőről

ANATÉMA

KERI LAKE

Az Elemésztő erdő #1

Pletykálnak ezt-azt, hogy mi található Boszorkányvölgy erdején túl, ahová a bűnösök mennek meghalni. A falubeliek egyszerűen Elemésztő erdőnek hívják, mert amit az erdő elvesz, azt soha nem adja vissza. Senki nem merészkedne még csak közelébe se annak a helynek – hacsak eszét nem vesztette.

Vagy ha száműzött.

Maevyth Bronwicknek esze ágában sincs berontani a fák közé, ebbe a ködbe burkolózó labirintusba, de egy tragikus esemény folytán muszáj átvágnia a csontok boltívén túlra, túl a határon, ahol halandó még soha nem járt. Fantasztikus és sötét világba kerül, amely

éppoly veszedelmes, mint amennyire vonzó.

Ezen a helyen él Eidolon elátkozott ura. Neki kell elrejtenie Maevytht a mágusok elől, akik a nőt egy okkult jóslat nevében akarják feláldozni. Zevander Rydainn, aki skorpióknak parancsol, hidegfejű, számító bérgyilkos – a legveszélyesebb egész Etíriában. Hamarabb vetné oda Maevytht a tűzdrákók martalékául, mintsem hogy megvédje és garantálja a lány biztonságát.

Márpedig ez lesz a feladata.

Igéző, gótikus dark fantasy a Nocticadia szerzőjétől. Egy lány arra kényszerül, hogy átlépje a tiltott határvonalat, és a halandók birodalmából az elátkozott lelkek és torz teremtmények ijesztő világába kerül.

NOCTICADIA

KERI LAKE

Mortui vivos docent.

A holtak tanítják az élőket.

Miután anyámat szemem előtt ragadta el egy rejtélyes kór, két dolgot fogadtam meg. Gyógyírt találok a kórságra, ami elemésztette. És távozom az istentől elhagyott városból, ahol halálát lelte.

Négy évvel később felvételt nyertem a Dracadia Egyetemre, az ország egyik patinás, nagy presztizsű iskolájába, amely egy nehezen megközelíthető szigeten található, Maine partjaitól kicsit odébb. Ahol, azt suttogják, évszázadokkal ezelőtt ide száműzött elmebetegek lelkei kísértenek. És a partjain a homok azért olyan fehér, mert a száműzött elmebetegek csontjai alkotják.

De az a legkevesebb, hogy nyughatatlan lelkek kóborolnak a szigeten.

Devryck Bramwell, akit a campuson Dr. Halál néven emlegetnek, briliáns patológus, ő az éjféli labor vezetője. Engem is tanít, és pusztítóan jóképű. Rebesgetik, hogy ki nem állhatja a tolakodó elsőéveseket, amilyen én is vagyok. Sötét, kétértelmű pillantásából mégis azt olvasom ki, adandó alkalommal egész egyszerűen felfalna, tilalmas csókjai csak úgy égetnék az ajkamat.

Vágyom arra, hogy a fennhatósága alá tartozzak.

Neki feloldozásért sajog a teste.

Ketten együtt mérgezőek vagyunk, ínycsiklandozó zsákmány a kíváncsi szemeknek, akiknek feltett szándékuk, hogy múltunk rothadó csontvázait kiássák.

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Udvardi Annamária

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License