Pléh Csaba

Árnyak

– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

© Pléh Csaba, 2023

Előszó

Édesanyám és édesapám egymástól néhány évnyi különbséggel, több mint harminc évvel ezelőtt haltak meg. Apám élt tovább, és mivel kisgyerekkorom óta az elvált szülők világában éltem, ahol a család két fele, az apai és az anyai ág között szinte semmi kapcsolat nem volt, ki akartam használni az időt, kinyerni apám megmaradt emlékeit a kapcsolatukról. Főleg akkor kérdezgettem, kicsit morbidan, amikor anyám sírját látogattuk a dorogi temetőben. Már az első beszélgetések közel hozták azt az élményt, amit apám halála csak megerősített, hogy egy ember individualitása az emlékeiből áll. Felfogtam, hogy a világon akkor már egyedül ő élt, aki még emlékezni tudott közös világukra, arra, hogyan járt folyamőr kiskatonaként a háborús Dunáról, valahonnan Esztergom fölöttről át a dombokon gyalog Tokodra, hogy fiatal irodista anyámnak udvaroljon a Bányatelepen. Ez a történet már csak apám számára létezett, s én szerettem volna a magamévá is tenni. Anyám mostanában előkerült papírhagyatékában nagy piros filctollas bejegyzéseket találtam, nekem írta a régi leveleire és fényképeire, hogy halála után bogozzam a múltját, főleg a kapcsolatuk kezdetét.

Ezen a fonálon elindulva kezdtem el azon gondolkodni, hogy az ember sorsa és világa az egyedül rá jellemző egyedi emlékek sorozata, és ez átfordítható a partnerekre is. Az egyes emberek életéből mások által szőtt emlékeket is értelmezhetjük úgy, hogy az eltűnt ember világa az egykori kortársainak emlékeiben közvetlenül élő történetek emlékvilága. Ezek az emlékek mint másokra vonatkozó árnyak vándorolnak saját emlékeink felett, nemcsak felhőket, hanem napsütést, de mindenképpen új perspektívákat is hozva saját életünk történetébe.

A kötet eredetileg ilyen portrékból állt volna. Emlékkönyv, de nem abban a színes-szagos értelemben, ahogy nagynénéim emlékkönyveibe az ötvenes évek elején mindenki mindenféle negédes szépet és szó szerint színeset írt, papír alatt szétnyomkodva a színes ceruza belét, a reszelékkel bemaszatolva-satírozva a lapot. Ebbe az emlékkönyvbe egyedül én írtam kollégáimról, barátaimról, mestereimről. Közel harminc éve terveztem ezt. Mindig meg akartam írni ezeket az emlékezeti árnyakat, de mindig akadt fontosabb dolgom. Azt, hogy miért most állt össze, nyilván magyarázza a koronavírus alatti zárlat. Most kezdtem aggódni, hogy velem együtt ezeknek a kollégáknak az árnya is el fog enyészni, akárcsak apám elhunytával egykor volt fiatal anyám árnya. Az itt összegyűjtött árnyak olyan számomra fontos kollégákat és egyben embereket – pszichológusokat, filozófusokat, idegtudósokat, nyelvészeket – mutatnak be, akikkel egyszerre voltam személyes kapcsolatban, s egyúttal szakmai együttműködés vagy közös munkahely miatt a munkásságukat is megismertem. Szubjektív, esszéisztikus tudománytörténet ez, még csak meg sem próbálom rekonstruálni nemhogy a személyeket, de a ténylegesen, társadalmilag, kulturálisan élő árnyékokat sem. Nincsenek referenciák, csak impressziók. Megpróbálom írói véna nélkül visszahozni az élő embert, s néhol megmutatni, hogy milyen áthallások lehettek az ember és munkája vagy az ember és műve között.

Az árnyak egymást átfedik. A csoportosítás, a sorrend a könyvben többnyire ezt tükrözi. Meg azt is, ki mennyire állt közel hozzám.

A kéziratot nem mutattam meg kollégáknak, hogy ne közös emlékeket adjak, hanem személyeseket. Egy kivételt tettem. 2020 őszén megmutattam Dávid Annának, a Magvető igazgatójának, akivel 1995-től, az Osiris Kiadó klasszikus tankönyv- és Osiris Könyvtár-korszakából jól ismerjük egymást. Anna nem ítészként nézett a kéziratra, hanem barátként. Legfontosabb tanácsa az volt, hogy elbeszélő rendszerezettséggel beszéljek magamról is. Nem vagyok hajlamos a nyilvános önmutogatásra, bár egykor író szerettem volna lenni. Anna tanácsára mégis megszületett a könyv első része. Ebben megpróbálok magamról is mint árnyról beszélni.

Simon Zsuzsa, régi segítőm és barátom tette át kéziratba hápogó diktálásomat.

Budakeszi és Felsőörs,

2020. március – 2022. február,

a koronavírus-zárlatok idején

A kétarcú világ:
magamról

Az ősök két ága

Mindnyájan úgy indulunk a világba, hogy van mögöttünk anyai meg apai ág. Az én kis világomban ennek azonban még a gyermek múltkeresésében is különleges súlyt adott, hogy amióta csak az eszemet tudom, elvált szülők gyermeke voltam, s a felmenők is kétfelé éltek, csoportjaikban élesen különválva egymástól. Nagyon ritkán említették egymást. Apámat és anyámat és saját felmenőiket is alig láttam egy légtérben is, beszélgetni vagy akár egymásnak bármit is mondani pedig szinte sosem. Inkább romantikus, mint szomorú számomra, hogy kevés közös képükből arra emlékszem, amikor szintén elég beteg (depressziós) apámat kivittem a Korányi Kórházban összeroppant gerinccel haldokló anyámhoz. Miután összeölelkeztek, elmenet, már a folyosón apám büszkén súgta oda nekem, hogy „szájon csókolt”.

Három- és tízéves korom között az egyik világban, anyai nagyanyámnál éltem Dunabogdányban. Negyedikes koromra a család megállapította, hogy „a falusi iskola nem elég jó ennek az okos gyereknek”, ezért tízévesen fölkerültem apámék nagycsaládjába, a Ferencvárosba. Apám nem nősült meg újra, együtt lakott a húgáékkal, így aztán ezután egy hétfős nagycsaládban nevelkedtem a Tűzoltó utcában.

De sosem lettem, ahogy divat volt a családszociológiában mondani, csonka család gyermeke, vagy ahogy a pszichológusok mondják, válási árva. Gyerekként is két nagy családom volt, s ennek megfelelően kétféle múltam van, s kétféle identitásom. A kisgyerek világa a falusi nőkkel, és a pesti kamasz ingadozó világa a kispolgári rend és a külvárosi vagányok között.

Két külön világban nőttem fel, s nekem kellett egyensúlyoznom közöttük, már viszonylag kis koromtól átlátva nemcsak a két tábor érzékenységeit, hanem azt is, mit jobb titkolnom egyik vagy másik elől. Ezzel a kettősséggel sokat küzdöttem, de hetvenéves koromra talán már feloldottam a feszültséget. Sok nyomot hagyott bennem, hogy a család két fele nem beszélt egymással, és gyakorlatilag máig sem beszélnek – csak az én fejemben. Azért bocsátom előre ezt a kettősséget, mert egész életemre jellemző lett. Újra és újra kialakítottam a magam számára a két világot. A kettősség életem kerete lett. Kamaszként egyszerre tartoztam az úri fiúk iskola közvetítette világához és a ferencvárosi kicsit csavargó, kicsit lump bandák széléhez. Gimnazistaként két sportot űztem, kézilabdát és atlétikát úgy, hogy az edzők nem is tudtak egymásról, s vasárnap a meccsről rohantam a futóversenyre. Fiatal tanársegédként, majd tudósként is két tudós- és hivatásközösség világai között ingáztam, néha lebegtem, figyelmemet és odaadásomat a pszichológusok és a nyelvészek között osztottam meg. Közben néha az egyetemi tudós oktatók és a tudományos hivatalnokok világának kettősségét is átéltem. Szívem is sokszor osztottam meg két nő között, sok szenvedéssel és önsajnálattal, és sajnos sok szenvedést okozva.

De milyen is volt a kétféle család, a két háttér?

Az apai ág

Mind apai, mind anyai ágon első generációs értelmiségi vagyok. Ennek semmilyen hátrányát nem érzem, életemben a gondolati függetlenség és a bizonyítani akarás éppen ezzel függ össze. Egymástól függetlenül a nagyapai-nagymamai felmenők világa mindkét ágon a szénbányászok világa. Apai nagyapám testvérei, nagybátyáim, nagynénéim és unokatestvéreim az egercsehi bányához kötődtek, az anyaiak pedig a dorogi bányavidékhez.

Apai családom érdekes mixtúra. Nevünk is elég ritka. Egyetlen e néven forgó közismert családtag nagypapám Pléh Sándor nevű testvére, aki Miskolcon volt szociáldemokrata munkásvezető és a Vasgyár dalárdájának karnagya, s még utcát is elneveztek róla a gyár mellett. Magát a nevet illetően a családi legenda a francia eredetre voksol. Talán egy francia katona ragadt itt a napóleoni háborúk idején, s mint francia, szól a legenda, csak elsodródott a vörösborok magyar terepére, Eger környékére. Sokáig azt hittem, hogy ennek nincs alapja, de pár évvel ezelőtt tíz napot csavarogtunk a lányommal Bretagne-ban, és kiderült, hogy arrafelé a Pléh nagyon gyakori helynév, még egy Pléhédel nevű üdülőfalu is van Côtes-d’Armor megyében. Bretonul nagyjából lápos, lapályos vidéket jelent a név.

A legenda így folytatódik: valamikor a 19. század közepe táján egy papnövendék Pléh fiú megszöktette a vidéki rabbi lányát, s ebből a frigyből származik a mi águnk. Ki tudja? A család szerint a vészkorszakban beszerzendő papírokból derült volna ez ki. Az apai család egy más része szerint viszont valahonnan Morvaországból érkeztünk. Kétségtelen, hogy szlávoknál is előfordul ez a családnév, Horvátország északi részén és Lengyelország délnyugati részén. Akármi legyen is az igazság, ezt a családnevet kevesen viselik Magyarországon.

De visszatérek miránk, igencsak konkrét Pléhekre. Nagyapám, Pléh István a Heves megyei Heveshez közeli Erdőtelek településen született sokadik fiútestvérként. Mint afféle benjámin, vándorló asztalostanoncként sok helyen tanult. A Magyar Ipar Almanachja 1931-ben ezt írta róla: „Pléh István asztalos m. Dobó-u. 2. Szül. Erdőteleken, 1895-ben, 1912-ben lett segéd. Miskolcon, Nyíregyházán, Kassán és több városban gyarapította szaktudását. 1923-ban nyitotta meg önálló műhelyét. Üzeme géperőre van berendezve, s abban 5 segéd és 2 tanonc is dolgozik. Ip[artestüle]ti elölj[árósági] tag, az Iparoskör számvizsgálója. Az orosz fronton fogságba esett. Kis ez[üst]. v[itézségi]. é[rm]e van.” A vándorlások közben nagypapa végül Fiumében kötött ki. Itt sorozták be katonának, s hogy teljes legyen a vándorút, miután hamar fogságba esett a keleti fronton, hadifogolyként Omszkba vitték. Ott ismerkedett meg orosz nagyanyámmal, akivel együtt tértek vissza a háborúból.

Sok legenda és családi szóbeszéd kíséri a hadifogolyéletet és -sorsot. Pléh nagypapa – mi unokatestvéreimmel csak így hívtuk, az idősebb és oldalági rokonok pedig Pista bácsinak – mindig nagyon aktív, szerző-mozgó ezermester és poliglott ember volt. Agilitásával, dominanciájával még tizenéves koromban is a család igazi törzsfőnöke volt. Már az omszki táborból is ki-be járt, valahogyan potyázva a fafeldolgozásban használt csilléken. Tizenévesen magam elé képzeltem, amint a csillepálya átível a tábor kerítése felett, a legény nagypapa pedig a csillét hintáztatja. Nyilván a dorogi emlékfoszlányok éltek bennem a fejünk felett lebegő szenescsillékről. Másként nem tudtam elképzelni, hogy kiesett a csilléből, és eltörött a keze. Mindenesetre a kéztörés miatt nagyapát jóindulatúan hadirokkantként is számításba vették. A dolog prózai oldala az volt, hogy az egész életében bornemissza majdani nagypapa hadifogoly legényként vodkát csempészett a táborba. A dolog romantikus oldala pedig az, hogy a kijárások révén ismerte meg Pléh nagymamát, azaz Konsztantyinova Máriát, így szeretett belé, s házasodtak össze még Omszkban.

Omszk különös helyzetű város volt a polgárháború alatt, 1919–20-ban ott szerveződött a Kolcsak-féle fehér hadsereg és ellenkormány, részben a Csehszlovák Légió támogatásával. Közben jöttek a vörösök, úgyhogy a magyar hadifoglyoknak is nehéz sorsuk lett. Abban az időben a polgárháború által érintett néhány szibériai városban összesen körülbelül 350–400 ezer, a Monarchiából származó hadifogoly élt, akikkel egyszerűen nem tudtak mit kezdeni. Nagyapám valahogy kiügyeskedte, hogy elmeneküljenek nyugat felé a polgárháború nyomása elől. Átverekedték magukat az Urálon, és Helsinkiben kötöttek ki, onnan pedig hajóval jöttek vissza Hamburgba, aztán Magyarországra. Apám útközben, a hosszú vonatozás alatt valahol az Urálban, egy Kameny nevű helyen született. Próbáltam megtalálni. Ez a ’kő’ jelentésű szó nagyon gyakori helynév. Van egy Kameny na Obi nevű város az Ob folyónál, mely 1933-ig Kameny volt. Feltehetően erről lehet szó. Mindenesetre fiatal ezermester nagyapám még az orosz vonatok felső priccseire akasztható bölcsőt is eszkábált a picinek. A helynévből egyébként származtak gondok. Apám magyar irataiban a kézzel írt K-t néha áthúzott Z-nek írták át, így több helyen Zámeny szerepel születési helyeként.

Nagyapám a fogságban jól megtanult oroszul, amit ’56-ban személyesen is megtapasztaltam, amikor a megszálló orosz katonákat rávette, hogy hozzanak nekünk kenyeret. A pincébe betoppanó katonákkal ő tárgyalt, s nem az orosz nagyanyám. Pléh nagymama – a többi rokonnak Marusza néni – magas, erős orosz nő volt. Megtanult magyarul, de ötven év ittlét után is érdekesen törte a nyelvet, nemcsak fonetikailag, hanem nyelvtanilag is. Ha felindult volt, sokszor orosz végződéseket használt. Te szemtelensztvüj, micsoda ez szemtelensztvo. De ilyen volt a műveltre az intelligentnüj szó is, meg az ellentéte, a nye-intelligentnüj. Családjától elszakadva, egykori Szibériájával gyakorlatilag minden kapcsolat nélkül élt kilencvenegy éves koráig egy másik hazában. Igazi gondoskodó anyja volt a nagycsaládnak. Nagyapám sok testvére révén tengernyi oldalági rokonunk volt Eger, Egercsehi, Putnok világából, akiket Marusza néni mind felkarolt és támogatott. Mikor Pestre jöttek, utánozhatatlan oroszos teáival fogadta őket: a tea mellé szalonna, párizsi, méz, dzsem, kompót járt egy tálcán. Unokái számára is ő volt a meleg érzelmi biztonság s a titkos zsebpénz-kiegészítések forrása.

A legenda szerint nagyanyámnak is több bátyja volt, akik talán már a polgárháború alatt odavesztek, a rossz oldalra – én mindig úgy képzeltem, a fehérek mellé – állva. Ilyen dolgokban is mindig agilis apám a Magyar–Szovjet Baráti Társaság Boráros téri fiókjában megpróbálta kerestetni a rokonokat. A próbálkozást sajnos nem koronázta siker, számunkra elveszett maradt az orosz rokoni szál. Nagymama egyébként sosem beszélt oroszul, még akkor sem, mikor mi, unokái küzdöttünk az orosz nyelvvel. Oroszul dúdolgatott azonban, s mély hangján énekelt is a kicsiknek. A hetvenes években összehoztam idetelepült fiatal orosz kollégáimmal, akik azt mondták, nagyanyám igen archaikus (értsd forradalom előtti) oroszt beszélt. Pléh nagymama ugyan sosem beszélt velünk oroszul, viszont tele volt szibériai legendákkal. Legendái mindig a szibériai vasútépítéshez kapcsolódtak. Sok távoli város neve került elő, Tomszk, Jekatyerinburg, Barnaul. Gyerekként úgy képzeltem el, hogy ezek mind a nagy vasút mentén helyezkednek el, s ahogy a hősies dédnagypapa építette a vasútvonalat, mindig arrébb költöztek. Más legendák is voltak. A szibériai családnak volt láncra fűzött saját kis medvebocsa, s a fagyban kint hordóban állt a méz, egy másikban a vaj, s ezekből csak merni kellett. Volt nagymamának egy visszatérő mohamedángúnyoló története is. A félig magyarul, félig oroszul sokszor mondogatott történetben Mohamed Murla, a valahonnan, tán Taskentből jött mohamedán kupec az imaszőnyegén hajbókol. A betörő hátul besurran, s kilopja az értékeket, miközben isten gyanánt kommunikál a hívővel. Mohamed Murla, mi boga maja – rémlik fel az isteni jelenéssel becsapó társalgás orosz foszlánya, amire aztán a meglopatására ráébredő kupec mindenféle cifra orosz káromkodásokkal felelt.

Felnőttként tudtuk csak meg, hogy is került Szibériába a család. Unokaöcsém, Totyi, ifj. Pallagi Antal és én is elég lump emberek voltunk. Egyszer egy családi ivászat másnapossági szakaszában elkezdtük nagymamát faggatni, hogy volt-e ivós az orosz felmenők között. A maga sápítozós, nem kifejtős, öregasszonyos stílusában elárulta, hogy bizony volt. Az apátok, az volt egy nagy lator. Falurossza volt, mindig pjannij, s mikor iszott, akkor kergette a lányokat. Valami olyasmit rekonstruáltunk, hogy a garázda falurosszát, dédapánkat valahonnan a Don mellől kényszermunkára küldték vasútépítőnek Szibériába. Az orosz múlt megmaradt nagymamánál a babonákban és a ragaszkodásokban is. Neki mindörökre Saljapin volt az énekes, és Raszputyin a félelmetes gonosz. Még kamaszként is ugrattuk: mikor a csengetésre kiszólt, hogy Ki van ott?, azt feleltük: Raszputyin. Jaj, jaj, gyerekek, ne csinálja velem.

Apai ágon tehát negyedrészt orosz vagyok. Eközben sem apám, sem nagynéném, Anci néni egy szót sem tudott oroszul. Tőlem viszont érzelmileg nem idegen az orosz kultúra. Sokat olvasok orosz szakirodalmat, néha szépirodalmat is. Szolzsenyicint például, mikor még tiltott volt, a párizsi YMCA kiadásában oroszul olvastam. Pár éve nyáron végre „visszamentünk” Szibériába, mert családi aktualitása lett a látogatásnak. Feleségem, Boross Ottilia nagyobbik fia, az én nevelt fiam, Gábris Aurél orosz lányt vett feleségül Prágában. Okszana Beresneva családja szibériai, Taszejevóban, Krasznojarszk mellett élnek. Valójában ők a lágerek utolsó nemzedékének, az ott ragadt Gulag-foglyoknak a leszármazottai. Mindenesetre egy kombinált – a Pléh család múltját és a Gábris család jelenét kombináló – szibériai útra mentünk el. Öt napot végigültünk, -feküdtünk, -aludtunk a Transzszibériai expresszen. Omszkban meglátogattuk, ami maradt a táborból. Mikor a vonatról leszállva kérdezgettük, először senki nem tudta, merre is voltak a táborok. Aztán egy korombéli öregúr elmagyarázta, hogy a hajdani Proszpekt Lagera most már Proszpekt Vorosilova. Ott voltak a cári, a két világháborús és a Gulag-táborok. Megtaláltuk nagyjából az egykori táborhelyet, ahol ma huszonöt emeletes magasházak állnak, de van mellettük néhány régi faház is. Megindító élmény volt beleképzelni ezekbe nagymamáék kunyhóit.

Nagyapám mint volt hadifogoly és hadirokkant kapott egy üzlethelyiséget és lakást Egerben, a vár bejáratánál, ahol asztalosműhelyt alakított ki. Ott nőtt fel a család, apám és húga, a most kilencvenhét évesen elhunyt nagynéném, Anci néni. Ma elegáns cukrászda van a műhely helyén. Nagypapa Egerben igen modern asztalosmester volt. A hagyomány szerint Dervis Iskolának nevezett Galassy-házban, ahol laktak is, Pléh István asztalosmester cégtáblája azt hirdette, hogy géperejű megműveléssel vállal famunkákat. Nagymama is kivette részét fiatalasszonyként a műhely munkájából. A rokoni beszámolók szerint még gyalulni is megtanult. Ez a kisiparosmúlt eredményezte, hogy nagyapám és nagyanyám mindig is a maga erejéből akart élni, mindvégig a magánvállalkozásban hittek. Orosz nagyanyám, amikor már Pesten laktam, mindig megkérdezte, hová megyek borbélyhoz. Figyelmeztetett, hogy menjek a maszekhoz – ez volt szemben a Barát bácsi –, mert az milyen rendes ember, s neveli a lányát egyedül rendesen. Ha leküldött tojásért vagy tejfölért, mindig azt mondta, menjek a Tompa utca sarki Leblanc zsidóhoz, kicsit drága, de jó.

Egerben apám a szigorú líceumba járt, egész pontosan az Egri Római Katolikus Négyévfolyamú Fiú Felsőkereskedelmi Iskola diákja volt. Itt vált egész életére hívővé. Még fiatalkori társas életét is a katolikus közösség és értékvilág irányította. Egy nemzedékkel később is lelkesen beszélt az egri Katolikus Legényegylet életéről, táncairól, báljairól és a tanfolyamokról például a KALOT (Katolikus Agrárifjúsági Legényegyletek Országos Testülete) keretében, sőt még egy színdarabban is fellépett.

Mélyen hívő apámnak a templomok térképe olyan volt, mint a lumpoknak a kocsmáké. Minden fontos lépése előtt betért valahová imádkozni. A hit megjelent hétköznapi életében is. Állandóan olyan krisztusi szentenciákat ismételgetett, hogy Ne ítélj, hogy ne ítéltessél. Anyámtól csak tíz év különélés után vált el, mert nyitva kell hagyni a megtért bűnös előtt az ajtót. Ugyanakkor apám, akárcsak később én, nagy mozirajongó is volt. Már Egerben is így volt ez, ahol a szigorú kisvárosi iskola tanárai még a mozik bejáratait is ellenőrizték, hogy csak engedélyes diákok menjenek be. Nagynéném az egri angolkisasszonyokhoz járt, ugyanoda, ahová majd Törőcsik Mari is, majd Pesten a Váci utcai angolkisasszonyoknál kapott tanítói oklevelet.

A negyvenes évek elején az egri család följött Pestre, többek között a háborús konjunktúra miatt. A családi emlékek szerint a pesti műhely első profilja lőszerrakaszok készítése volt. Nagypapa egy utcára néző, a gyerekek szemében hatalmas alagsori műhelyt épített ki a Tűzoltó utca elején. A tíz-tizenöt munkással dolgozó műhely Pesten is különös módon volt gépesítve, még 1960 táján is. Egyetlen közös villanymotorról működött tengelyek és hevederek segítségével több maró- és fűrészgép, a gyalulást azonban még a nagy utcai ablakok révén világosabb első teremben kézi gyalupadokon végezték. Egy hátsó szobában az enyvet és a lakkot főzték, úgyhogy jó büdös volt mindenütt. Az egész műhelyt a kopasz nagypapa „irodája”, egy nagy üvegablakos kalicka uralta a lépcső tetején. Bogdányból látogatóként érkező óvodás gyerekként innen kilépve örömmel kiáltottam fel, hogy milyen híres ember a nagypapa, hiszen kint van a falon a képe. Hallgass már! – fogták be a számat. A korszellemnek megfelelően Rákosi Mátyás képe lógott a műhely falán.

Nagypapa egész életében a technikai újítások megszállottja volt. A hatvanas évek elején is büszkén vezette láncos oldalkocsis Old Chatterley motorját, aminek még, az angol múltnak megfelelően, a bal oldalán volt az oldalkocsija. Büszke voltam, amikor egy egercsehi rokon, Morvai István esküvőjére menet tízévesen hátul ülve én jelezhettem karommal a fordulókat. A profi motoros nagypapa egyébként paradox módon csak hatvanévesen kezdett el biciklizni tanulni, az egész Tűzoltó utca derültségére munkaköpenyben kacsázva a nyeregben. Az ezermester kiváló munkaszervező is volt. Mátyásföld-Petőfikertben volt a családnak egy általa épített kis faháza. Mikor az ötvenes években óvoda építése miatt el kellett költöztetni, nagypapa megszervezte, hogy szétbontás nélkül felpakolják az egész házat egy gumirádlis stráfkocsira, és átvigyék egy másik telekre, ahol aztán még harminc évig szolgált. Engem már gyerekként lenyűgözött, hogyan lehet ilyesmit kivitelezni, és ámultam, ahogy irányította az idegen, rátarti lovas fuvarosok öt-hat fős csapatát.

Sok egyéb extravaganciája mellett nagypapa hangutánzó és hasbeszélő is volt. Híres száma az volt, amikor összetett kezei között befújva a levegőt, eljátszotta, amint a váltókon át elindul a Keletiből a vonat Eger felé, a hasbeszélő mutatványok közül pedig kiemelkedik a már említett esküvő emléke, mikor a községi tanács és a templom közötti díszes hintózás után a násznép már asztalhoz ült, és egyszer csak kutyaugatás hallatszott. Mindenki összevissza emelgette a fehér abroszt, hogy megtalálja és kikergesse a kutyát. Szégyenszemre én buktattam le nagyapát. Ha a hasbeszélést nem is, a szenvedélyes trombitautánzást apám is gyakorolta.

Kerekes Gyuri unokatestvérem emlékei szerint a hangutánzást nagypapa a gyöngyösi piacon Rákosi Mátyás hangját imitálva is bedobta. Sétálgatás közben szólalt meg Rákosi jellegzetes orrhangján: Kedves elvtársak, gyöngyösi dolgozók…, de inkább rémületet, mintsem derültséget váltott ki.

Az egri asztaloscsalád nem csak a jobb lehetőségek miatt költözött Pestre. Sok egyéb szenvedélye mellett nagypapa szoknyabolond is volt. Beleszeretett egy pesti nőbe, és miatta költözött a család, feltehetően több szakaszban, a fővárosba. Már az 1939-es budapesti iparosjegyzékben is szerepel asztalosműhelye a Tűzoltó utca 3.-ban. Mindenesetre a kapcsolat szinte családilag elismert szerelem lett, de mire mindenestül feljöttek Pestre, a nekünk csak Erzsi néniként ismert kedves meghalt. Oly mértékig elismert kapcsolat volt ez, hogy Erzsi néni temetéséről még a mi családi albumunkban is vannak képek. Nem sokkal később aztán jött egy újabb csábulás. A továbbiakban nagypapa Rózsi nénivel s annak népes családjával élt a Tűzoltó utca 3.-ban. A népes család egyszer váratlanul újra megjelent az életemben. Popper Péternek, a Magyar Pszichológiai Szemle korábbi főszerkesztőjének zsidó vallás szerinti temetésén én beszéltem az egykori Szemle munkatársai nevében. Beszéltem Popper minőségelveiről, sokoldalú, alapos szerkesztői munkájáról. Egyszer csak nyakamba borult az özvegye. Ott tudtam meg, hogy utolsó élettársa, Zolnay-Laczkó Katalin nagyapám egykor volt második feleségének unokája, akivel kisgyermekkorunkból ismertük egymást. Furcsa volt a temetésen a résztvevők számára ez az összeölelkezés. Péternek tetszett volna.

Nagypapa a műhely köré szervezte a család, pontosabban a két család két lakását. A Tűzoltó utca 3.-ban volt a műhely, és a földszinten lakott nagyapa népes új, nevelt – s a mi családfelünk szerint tékozlóan támogatott – „pereputtyával”. A Tűzoltó utca 5.-ben, a második emeleten pedig nagymama, apám, nagynéném, a nagynéném férje, Pallagi Antal gépészmérnök, azaz Totó bácsi, Totyi unokaöcsém, Jutka unokahúgom és én magam. Heten laktunk négy szobában, de hogy ne érezzük egyedül magunkat, a cselédszobában volt albérlő is. Ez a törzsi elrendezés családi ünnepekkor különösen szembetűnő volt, amit mi, gyerekek is észleltünk. Nagyapa karácsonykor és húsvétkor először a Tűzoltó 5.-ben ült az asztalfőn, hogy azután átmenjen egy újabb vacsorára a Tűzoltó 3.-ba. Pléh nagymama neki mindig protekciós menüt készített. A nemszeretem szálkás ponty helyett például tonhalat, a savanyúságok helyett szilva- és körtekompótot.

Pléh nagypapa ügyesen átszervezte magát, amikor 1949-ben államosították a műhelyét. Profilját átvitte legfőbb megrendelőjének vállalatába, és a Labor Műszeripari Művek asztalosműhelyének lett a művezetője tíz-egynéhány évig. (Apám után örököltem is százezer forintnyi kárpótlási jegyet.) A műhelyben laboratóriumi bútorokat és patikamérleg-sorozatok gyönyörűen politúrozott dobozait készítették.

Az egykor volt dicső műhelynek nagyapa után még az emléke is elenyészett. A Wikipédia tud a Labor Műszeripari Művekről, melynek az államosítás után a Ferencvárosban, a Tűzoltó utca környékén is vagy öt épülete, telephelye volt. Nagyapám műhelyéről, persze a neve és története nélkül, ez szerepel: „A budapesti gyár fiataljainak a vállalat vezetése egy Tűzoltó utcai pincehelyiséget bocsátott rendelkezésére, amiből társadalmi munkával kialakítottak egy kulturált közösségi célú klubhelyiséget 1977-ben.”

Apám maga különös, romantikus, érzelemteli ember volt. Egyszerre volt szociális pária és az emberi kapcsolatokban fürdő ember. Fiatalon, huszonkilenc évesen otthagyta a szerelme, azaz az anyám. Apám egész életében egyedül maradt. Mama-kedvenceként anyja hatálya alatt, a szoknyája körül élt mint látszatagglegény. Voltak ugyan próbálkozásai, de mindig elhaltak a kapcsolatai. Abban a világban egy elvált ember nem volt partiképes. A magányos orosz asszony és a visszahúzódó, kényszeres, magában motyorászó pesti agglegény egymás kiegészítői voltak. Nagymama apámat még ötvenéves kora után is szinte úgy kezelte, mint egy kisgyereket, aki cserébe néha lázadni próbált.

Apám a munkában sem futott be nagy karriert, ugyanakkor igen szorgalmas volt. Akárcsak anyám esetében, a mindenki életét meghatározó szocializmus nyomot sem hagyott belső világukon. Munkahelyeikből számomra kamaszként csak annyi létezett, hogy füzeteket kaptam tőlük, meg nyári diákmunkákat. Legfontosabb olvasmányjegyzeteim ezekben a füzetekben máig megvannak. Apám, amióta eszemet tudom, a Labor Művekben dolgozott, ahová, gondolom, Pléh nagypapa juttatta be. Előtte egy ideig a KIOSZ (Kisiparosok Országos Szervezte) asztalosszakosztályának a városban cikázó tagdíjbeszedője volt. A Labor Műveknél a csavargó természetének nagyon is megfelelő, városban lófráló anyagbeszerzőből fokozatosan raktári szerszámkiadóvá süllyedt le, segédmunkási beosztásban. Még a Rákosi-kor nyári mezőgazdasági (kényszer)munkáira is elcipelték. Közben hétvégeken, ünnepeken segédportásként dolgozott a vállalat különböző telepein, hogy kiegészítse nyomorúságos fizetését. Máig szégyellem, hogy nem tettem semmit, mikor ő már nyugdíjas volt, én meg tanszékvezető a nyolcvanas években, és kérdezte, nem tudok-e valami portai ügyeletet az egyetemen. Az egész szocializmus mint egy másik vonat ment el apám mellett. Büszkén lett azonban önkéntes vállalati tűzoltó. Egyszer egy vállalati Metro-koncertre mint tűzoltó be is vitt az unokaöcsémmel együtt. Egyenruháját máig őrzöm.

Apám mindig magányos volt, miközben szeretett volna kapcsolatokat, ha nem is társaságot. Nem ismerte az új idők hangjait sem az érvényesülésben, sem az ún. társas életben. Sokat túrázgatott, de egyedül. Minden helyet ismert a budai hegyekben. Gyerekként néha minket is elcipelt unokaöcsémmel.

Számomra kamaszkoromban egyszerűnek és túl érzelmesnek tűnt, de ma már persze látom, hogy nagyon odaadó apa volt. Borítékokba rendszerezve osztályozta kis pénzeit, hogy gyűjtsön különböző alkalmakra és eseményekre, mindenkinek, de különösen nekem, szeretett fiának. ’49-ben életbiztosítást kötött rám, amit húsz évig havonta fizetett, hogy huszonöt éves koromban kapjak 5000 forintot. Jól jött, első albérletünk kauciója lett belőle. Nagyon hitt a beosztásban és a rendszerességben, amit én sokszor fukarságnak tartottam. Sok mindent kaptam tőle: a hízékony testalkatot, a jó memóriát, a gyors járást, a dobozolós attitűdöt és a hangulatingadozásokat. Különös formában megvolt benne a liberális értékrend is. A „jó világ”, amiről ő ábrándozott – mi meg nevettünk rajta –, a szabad foglalkozások, a szabad munkavállalás és a szabad utazás világa volt. Fitymáltam és nem viszonoztam eléggé odaadó apaságát, s nem vettem komolyan, avíttnak tartottam keresztényszocialista értékrendjét.

Az anyai ág

Az egész anyai család, az anyai nagyanyám családjának tagjai is mind alulról jött emberek. Okos nagyanyám, született Bencsik Ilona testvérei, a Bencsikek többnyire bányászok voltak a dorogi bányavidéken, ketten közülük illegális kommunisták is, akik hamis iratokkal kicsempésződtek „spanyolosnak” a polgárháborúba. Egyikük ott is maradt valahol Barcelona táján. Mivel a daliás nagypapa, Okos (Bence) János bányagépész volt, a közvetlen család sokat vándorolt a dorogi szénmedencében például Dorog, Tokod, Kesztölc között. Ahol én születtem, az éppen a nagypapa egyik állomáshelye volt akkor, Annavölgyön. Anyai nagyapám, aki az első világháborúban tüzérként szolgált, afféle bányászarisztokrata volt. Talán ő vitte a legtöbbre a széles anyai rokonságban. Bár ezzel csínján kell bánnunk. Neki mint egyetlen gyereknek, ifj. Okos Bence Jánosnak a szülei ugyanis tokodi boltosok-kocsmárosok voltak. Mindenesetre az anyai nagymamai ág, a Bencsikek kevés kivétellel kétkezi bányászok voltak, akik föld alatti munkát végeztek. Keresztapám, Gyuri bácsi egy baleset miatt a bányamentők raktárosságáig vitte. Néha nyaraltam náluk, s a bogdányi család szerint a karbidfüstös dorogi levegőtől, de feltehetőn inkább a mézes kenyeres kényeztetéstől meg is híztam. Imádtam, amikor keresztapám bemutatta rajtam a bányamentő légzőkészüléket, különösen, amikor a kis kék palackból a finom savanyú szén-dioxidot is rákapcsolta. És imádtam papás-mamást játszani a dorogi strandon egy szomszéd kislánnyal, Zsuzsival. Dédnagyapám, Bencsik István, a bogdányi nagymama apja kocsis volt a bányairodán. Az ő pataksori házában kértem először én is erős paprikát az uborkasalátára (ez az erőspreferencia azóta is így maradt), és itt láttam a falon a büszkén kitett Rimamurány-Salgótarjáni Vasmű emléklapot, amiről a nagy bajuszú öregurat kérdezve próbáltam megérteni, hova is tartozott eredetileg a dorogi bánya.

Nagypapát, Okos Jánost magát én sosem láttam, mert még születésem előtt meghalt egy orosz aknától a bánya bejáratánál. Annavölgy helytörténésze, Takács István így írja le ezt a ’44. karácsony körüli eseményt: „Karácsony reggelén, amikor felébredtem, még minden csendes és nyugodt volt. Nemsokára azonban már lövéseket lehetett hallani. Ekkor fogtuk az előre elkészített csomagokat, és lementünk a bányába, hogy a bányatelepi harcok alatt ott biztonságban legyünk. A bányatelep szinte összes lakója ide húzódott az esetleges harcok elől, és itt várta a híreket az odakint történtekről. Nemsokára érkeztek is a hírek. Az első arról szólt, hogy az Okos nevű bányamestert aknatalálat érte, és meghalt. A bányamester is a bányában volt már a családjával együtt, de valamiért kiment az akkor legbiztonságosabbnak tűnő bányából. Vagy az irodába, vagy pedig haza szeretett volna menni valamiért, de alig hagyta el a bánya bejáratát, a közelében robbant akna szilánkjai halálra sebezték.”1 Nagymama, az Okos nagymama vagy bogdányi nagymama beszámolója szerint „apátok” azért ment ki, mert kialudt a villany, s egy szülő nő miatt fontos lett volna a világosság. (A helytörténész szerint valóban született egy baba akkor az óvóhelyként szolgáló bányajáratban.)

Szüleim furcsa háborús kapcsolatban jöttek össze. Apám folyamőr hadtápos volt. Valahol Esztergom fölött állomásoztak, s onnan járt udvarolni anyámnak, aki titkárnő volt a bányairodán, talán Tokodon vagy Dorogon. Apám huszonhárom-huszonnégy, anyám tizennyolc-tizenkilenc éves lehetett a románc kibontakozásakor. Apám első látásra szerelemre lobbant anyám iránt, nagyon gyorsan és (sajnos) nagyon fiatalon összeházasodtak. A néhány hónapos udvarlás során egymásnak írt leveleiket mostanában találtam meg. Az izzó érzelmek megvallását részletes helyzetleírások tarkítják. Mindketten igen igényes levélírók voltak, udvariasan magázták egymást. A találkozást és a házasságot az siettette és segítette, hogy – megint csak a családi legenda szerint – egy admirális, miután felfogta, hogy Magyarország elvesztette a háborút, úgy döntött, hogy a folyami flottát az amerikaiak által ellenőrzött dunai szakaszra viszi fel, mert ott nagyobb biztonságban lesz, mint ha szovjet kézre kerülne. Aki nős volt, az a feleségét is vihette, úgyhogy a flottillánál szolgáló apám gyorsan feleségül vette anyámat. Ahogy az admirális eltervezte, a flottilla és legénysége amerikai fogságba esett. Addig navigáltak felfelé a folyón – szól a legenda –, amíg amerikaiakra nem leltek, lavírozva a parti német katonaság meg a szövetséges bombázók között, hol a nemzeti lobogót, hol a megadás fehér zászlaját lobogtatva. Mint a hadtörténetből tudjuk, azért az oroszok is ott voltak, meg a brit légierő által ledobott folyami aknák is.

A tömör hadtörténeti beszámoló szerint „Miután decemberben részt vettek az Esztergom környéki harcokban, a Folyamerők egységei 28-án parancsot kaptak a Németországba való visszavonulásra. A következő hónapokban a hajókat nem vetették be, mivel a zajló, jeges Duna ezt lehetetlenné tette. 1945 áprilisától kezdve azonban a Duna Bécs és Linz közötti szakaszán mindennap bevetésre kerültek a szovjet csapatok ellen. Május 9-én az európai háború vége Linzben érte a Folyamerők egységeit.”2 Linzben esett szovjet fogságba apám sokat emlegetett katonatársa, a későbbi neves komikus színész, Csákányi László is.

Mindenesetre az a hajó, amelyen a szüleim utaztak, egészen Regensburgig jutott. Egy ideig amerikai hadifoglyok voltak, de aztán elengedték őket. Hazajöhettek Németországból, így születtem én Annavölgyön. Anyám a legenda szerint várandósan még amerikai kórházba is került, ahol a csontsovány asszonyt „mézes sonkával” etették. Apja halálhírére azonban útnak eredtek. Most már örökre homályban marad, hogy miért csak ilyen későn tudta meg anyám az apja ’44 karácsonya körüli halálát. Az biztos, hogy haza akart jönni szülni. Így is lett, 1945. november 29-én születtem meg Annavölgyön.

A fogságról más történet is élt a családban. Apám húga is fogságba került Németországban a férjével együtt. Ők is gyorsan házasodtak, még a pesti ostromgyűrű bezárulása előtt. Pléh nagypapa még az utolsó pillanatokban is fényes esküvői vacsorát szervezett a lányának. Nagynéném és férje a műegyetem drezdai evakuálása során még a bombázást is átélték egy környékbeli faluban, hogy azután egy másik bajor faluban legyenek foglyok. Sokat csencseltek az amerikai katonákkal, főleg csokoládét, amiben az amerikai katonák gyanúja szerint a férfiasságot veszélyeztető bróm volt. Ez feltehetően nem igaz, mindenesetre a mese szerint a kemény magyarok fittyet hánytak a brómra, és falusi tejet cseréltek csokira. A hazautazásból származó katonai zsák, amit valami miatt otthon aháminak neveztek, még a hatvanas évek elején is a családi úti csomagtár kelléke volt.

Anyám egész életében tele volt a harctéri-folyami nehéz terhesség és a nehéz szülés emlékeivel. Otthon, a háznál születtem, Lukovics néni bábáskodásával. Nem sírtam fel, kék voltam, a bába jó sokat forgatott a lábamnál fogva, míg magamhoz tértem. Nehéz baba lehettem. Anyám szerint túlhordott voltam, vagy öt kiló (ez nyilván túlzás). Mindenesetre nem szoptam. Nagymama elbeszélése szerint a nehéz háborús tápszerhelyzetben főleg babpürével etettek. (Szerinte azért lettem okos, mert abban sok a foszfor.) A családi legenda másik fele szerint a szomszédok gyerekágyas anyámnak hoztak jó forró és erős tyúkhúslevest, amit akkor óvodás korú Panni néném velem is megkóstoltatott, azért szeretem azóta is annyira az erőset. Annavölgyön tán egy évet éltem, néhány fénykép bizonysága szerint, aztán vagy két évet Pesten, az említett Tűzoltó utcai nagy családi fészekben, későbbi, kamaszkori otthonomban. Akkor még együtt volt a család.

Anyám maga egyszerre volt számomra kisgyerekként a távoli, elérhetetlen csoda, s kamaszkoromtól az örök számonkérés és keserű érzelemkövetelés asszonya. Akárcsak apám, ő is sikertelen ember volt a szocializmus világában. Fiatalon egy sokszor emlegetett ügyvédnél volt gépíró, aztán az ötvenes évek racionalizálásnak mondott létszámcsökkentései, azaz racizásai után (fogalmam sincs, honnan rúgták ki) egész aktív életében a Fővárosi Kézműipari Vállalatnál volt többnyire afféle alsóbb irodai dolgozó. Árukiadó bolti csomagoló volt a Rákóczi úton, irodista a Puskin mozi felett, aztán a különböző részlegekben a bedolgozók hazavitt munkáinak felírója a Váci utcában, a Magyar Ifjúság, majd Népköztársaság (ma Andrássy) úton, azután a mozinál az Ugocsa utcában. Nem voltak örömteli munkák. Azért ismerem így a helyeket, sőt még a gépi szabászat kisfiúnak imponáló világát is, mert sokat bejártam a munkahelyeire. Javarészt ott találkoztunk.

Otthon meg ráadásul új férjével, Lali bácsival (Gálosfai Alajos) évekig valamiféle milliméterpapíros szőnyegminta-másolással foglalkoztak, hogy kis kiegészítő pénzt keressenek. Az otthon, ahol én szombatonként látogattam anyámat, egy egyszobás kis lakás volt Zuglóban. Az egyik örök titok maradt számomra, hogy hol ismerkedtek meg anyámmal. Lali bácsi kedves, jó szándékú ember volt, egy polgárias család szakmunkássá vált sarja. Nagy gyárakban dolgozott szerszámkészítőként, s néha megpróbált maszek lakatossá válni, nem sok sikerrel. A sok munka közt anyám tele volt álmokkal. Egyik álma bejött. A hatvanas évek közepén elcserélték lakásukat egy másfél szobás pestlőrinci lakásra. Anyám kis álmai a jégszekrény vagy egy sokáig álmodott, aztán megvásárolt rozoga Fiat autó voltak. Nagy álmai akkor jelentek meg, amikor a múltról mesélt. Ilyenkor átváltozott álmodozó fiatal lánnyá, akinek Dorogon Grosics Gyula csapja a szelet, meg snájdig hajóstisztek. Mikor a jövőről ábrándozott, mindig valami hihetetlen rózsaszín optimizmus, lehorgonyzatlan álomköd vette körül. Ezt felém is közvetítette. Mellette lettem én szárnyaló kadét, feszes egyenruhában, szép vörös kucsmával (talán intézetbe akart adni), mellette kaptam a Thököly úton megálmodott villalakásokat. Megtanultam, hogy észrevegyem, amikor csak álmodozó költő. Nem igazítottam ki, csupán nem hittem neki. Ugyanakkor hamar elfogadtam különös irodalmi ízlését. Ő maga elvágyódó útikönyvolvasó volt. Minden könyvnapra újabb és újabb Molnár Gábor-könyvet vettem neki a brazil őserdőről, ő viszont már tizennégy-tizenöt éves koromban A varázshegyet és az Iszonyt adta ajándékba.

Kamaszkoromban anyám és apám is hihetetlen erős lelkifurdalást ültetett el bennem. Mindig úgy éreztem, mintha azzal vádolnának, hogy én tettem tönkre az életüket. Miattam nem vitték semmire. Úgy éreztem, számonkérik, hogy elvettem a szabadságukat azzal, hogy el kell tartaniuk. Ebből bennem a minél korábbi önállósodás igénye és bizonyítási ambíciók születtek. Kamaszkorom közepétől ez belső vitáimban úgy jelent meg, hogy az ő dolguk, hogy dolgozzanak és eltartsanak, az enyém meg, hogy tanuljak. Én sem vagyok ingyenélő, hangzott a belső válasz a soha el nem hangzott vádra. Érzelmi kötődésről szó sem volt ezekben a belső párbeszédekben. Ma, a nyolcvanhoz közeledve bölcsebb vagyok. Állandóan az ő egykori életkoruk jut eszembe. Anyám tizenkilenc évesen várta az anyaságot. ’56-ban is csak harminc-, illetve harminchat évesek voltak. Vagyis a korai háborús romantika nagyon fiatalon túl sok felelősséggel ruházta fel őket.

Sokszor úgy érzem, hogy álmaimat anyámnak, szentimentalizmusomat és dobozolós rendszeretetemet pedig apámnak köszönhetem. Kisgyerekként anyám sokszor hiányzott, és ez életemben sokáig bizonytalan kötődésekhez és függőségi csábításokhoz vezetett. A kritikus korszakokban az apai irányítás hiányzott, ami miatt fontos tanáraimban kerestem az apai mintát, hogy azután fellázadjak ellenük. Felnőtt értelmiségi életemben ugyanakkor épp ebből a mintahiányból fakadt a nyitottságom, hiszen nem volt megtanult és elvárt gondolkodási mintám. Nem tartom magam különösebben ötletteli és kreatív embernek, de a szellemi újdonságra mindig nyitott voltam, és szerencsére az is maradtam.

Jegyzetek

1 Lásd annavolgy.hu/, utolsó letöltés: 2023. március 1.

2 Lásd militaria.hu/, utolsó letöltés: 2023. március 1.

Hivatkozások

Néhány hivatkozott mű,
amelynek részese voltam

Austin, John L. (1990). Tetten ért szavak. Budapest, Akadémiai.

Csibra Gergely és Gergely György (szerk., 2007). Ember és kultúra: A kulturális tudás eredete és átadásának mechanizmusai. Budapest, Akadémiai.

Gervain Judit és Pléh Csaba (szerk., 2007). A láthatatlan nyelv. Budapest, Gondolat.

Pléh Csaba (1986). A történetszerkezet és az emlékezeti sémák. Budapest, Akadémiai.

Pléh Csaba (1998a). A mondatmegértés a magyar nyelvben. Budapest, Osiris.

Pléh Csaba (1998b). Bevezetés a megismeréstudományba. Budapest, Typotex.

Pléh Csaba (1999). The symbolics of psychology under a totalitarian system: The case of Hungary in the 1960s. In Hacker, W. and Remeck, M. (eds.): Zukunft gestalten: Bericht über den 41. Kongress der Deutschen Gesellschaft für Psychologie in Dresden 1998. Lengench, Pabst Science Publishers, 109–122.

Pléh Csaba (2000). A lélektan története. Budapest, Osiris.

Pléh Csaba (2008). A pszichológia örök témái. Budapest, Typotex.

Pléh Csaba (2012). A társalgás pszichológiája. Budapest, Libri.

Pléh Csaba (2013). A megismeréstudomány alapjai. Az embertől a gépig és vissza. Budapest, Typotex.

Pléh Csaba, Palotás Gábor és Lőrik József (2002). Nyelvfejlődési szűrővizsgálat (PPL). Budapest, Akadémiai.

Pléh Csaba (szerk., 1997). A megismeréskutatás egy új útja. A párhuzamos feldolgozás. Budapest, Typotex.

Pléh Csaba, Csányi Vilmos és Bereczkei Tamás (szerk., 2001). Lélek és evolúció. Budapest, Osiris.

Pléh Csaba és Gervain Judit (szerk., 2004). A láthatatlan megismerés. Budapest, Gondolat.

Pléh Csaba, Kovács Gyula és Gulyás Balázs (szerk., 2003). Kognitív idegtudomány. Budapest, Osiris.

Pléh Csaba és Unoka Zsolt (szerk., 2016). Hány barátod is van? Budapest, Oriold.

Néhány hivatkozott mű hőseimtől

Barkóczi Ilona (2012). Alkotó gondolkodás, alkotó ember. Budapest, ELTE Eötvös.

Barkóczi, Ilona, Komlósi, Anna and Séra, László (1983). Lateral eye movement and verbal latency in subception and Bakan’s situation. In Sinz, R., Rosenzweig, M. R. (eds.). Psychophysiology. Fischer–Elsevier, Jena, Amsterdam, 493–497.

Barkóczi Ilona, Oláh Attila és Zétényi Tamás (1973). Az intelligencia, a kreativitás és a szocio-ökonómiai státus összefüggéseiről. Magyar Pszichológiai Szemle, 30, 522–532.

Barkóczi Ilona és Putnoky Jenő (1967). Tanulás és motiváció. Budapest, Tankönyvkiadó.

Cupchik, George C. and László, János (eds., 1992). Emerging Visions of the Aesthetic Process: Psychology, Semiology and Philosophy. Cambridge, Cambridge University Press.

Gécseg, Zsuzsa and Kiefer, Ferenc (2009). A new look at information structure in Hungarian. Natural Language and Linguistic Theory, 27, 583–622.

Grastyán, Endre (1961). The significance of the earliest manifestations of conditioning in the mechanism of learning. In Delafresnaye, J. F. (ed.). Brain Mechanisms and Learning. Oxford, Blackwell, 243–263.

Grastyán Endre (1967). A tanulás alapvető paradoxonai és idegélettani feloldásuk. Pedagógiai Szemle, 10, 893–914.

Grastyán Endre (1985). A játék neurobiológiája, Budapest, Akadémiai.

Hersh, Reuben és John-Steiner, Vera (1996). Közelkép a magyar matematikáról. Iskolakultúra, 6, 10. sz. 1–30.

John-Steiner, Vera (1997). Notebooks of the Mind. Oxford, Oxford University Press.

John-Steiner, Vera (2000). Creative Collaboration. Oxford, Oxford University Press.

John-Steiner, Vera (2005). Collaborations of Hungarian mathematicians. Hungarian Studies, 19, 207–214.

Kardos Lajos (1934/1984). Tárgy és árnyék. Budapest, Akadémiai.

Kardos Lajos (1957). A lélektan alapproblémái és a pavlovi kutatások. Budapest, Akadémiai.

Kardos, Ludwig (1960). Die Grundfragen der Psychologie und die Forschungem Pawlow’s. Budapest, Akadémiai.

Kardos Lajos (1964). Általános pszichológia. Budapest, Tankönyvkiadó.

Kardos Lajos (1965). Az állatlélektani kutatások jelentősége és néhány elvi kérdése. Pszichológiai Tanulmányok, VII, 105–113.

Kardos Lajos (1976). A neuropszichikus információ eredete. Budapest, Akadémiai.

Kardos, L. (1980). The Origins of Neuropsychological Information. Budapest, Akadémiai.

Kardos Lajos (1983). Válságban van-e a pszichológiai kísérlet? Pszichológia, 3, 298–307.

Kardos Lajos (1988). Az állati emlékezet. Budapest, Akadémiai.

Kardos Lajos és Barkóczi Ilona (1953). „Aequiterminális” viselkedésrészletek jelentősége az állati tanulásban. MTA Biológiai Osztályának Közleményei, 2, 95–114.

Kiefer, Ferenc (1967). Emphasis and Word Order in Hungarian. Bloomington, Indiana University Press.

Kiefer Ferenc (1983). Az előfeltevések elmélete. Budapest, Akadémiai.

Kiefer, Ferenc and É. Kiss, Katalin (eds., 1994). The Syntactic Structure of Hungarian. Amsterdam, Brill.

László János (1979). Dráma és előadás. Kísérlet Molière Amphitryon című vígjátékának összehasonlító hatás- és befogadás-pszichológiai vizsgálatára. Budapest, Akadémiai.

László János (2005). A történetek tudománya. Bevezetés a narratív pszichológiába. Budapest, Új Mandátum.

László János (2012). Történelemtörténetek. Bevezetés a narratív szociálpszichológiába. Budapest, Akadémiai.

Lurija, Alekszandr R., Zincsenko, Vlagyimir P. és Velicskovszkij, Borisz I. (1973). Pszihologjia voszpriatyija. Moszkva, MGU.

Marton L. Magda (1970). Tanulás, vizuális, poszturális testmodell és a tudat kialakulása. Magyar Pszichológiai Szemle, 27, 182–198.

Marton L. Magda (1982). Nem tudatos folyamatok vizsgálata és értelmezése az általános lélektanban. Pszichológia, 2, 157–193.

Marton Magda (1996): Harkai Schiller tudományos szemlélete harminc év néhány felismerésének tükrében. Pszichológia, 16, 115–131.

Marton Lajosné és Urbán József (1964). Típusos személyiségvonások összefüggése a kondicionálás és kioltás folyamatának jellegzetességeivel. Magyar Pszichológiai Szemle, 21, 169–188.

Marton Lajosné és Urbán József (1967). Elemi tanulási folyamatok egyedi és típusjellegzetességei elektrográfiás mutatók tükrében. Magyar Pszichológiai Szemle, 23, 33–56.

Marton L. Magda (szerk., 1975). A tanulás szerepe az emberi észlelésben. Budapest, Gondolat.

Marton L. Magda (szerk., 1977). Szöveggyűjtemény az összehasonlító pszichológiához. Budapest, Tankönyvkiadó.

Mérei Ferenc és Szakács Ferenc (1974a/1995). Klinikai pszichodiagnosztikai módszerek. Budapest, Medicina.

Mérei Ferenc és Szakács Ferenc (1974b/1995). A klinikai pszichológia gyakorlata. Budapest, Medicina.

Mérei Ferenc és Szakács Ferenc (szerk., 1988). Pszichodiagnosztikai Vademecum I–VI. Budapest, Tankönyvkiadó.

Putnoky Jenő (1978). A ’motoritás’ a szójelentés három főbb működési körében. Magyar Pszichológiai Szemle, 36, 203–213.

Putnoky Jenő (szerk., 1958). Öröm és gond a gyermek. Budapest, Bibliotéka.

Rét Rózsa (szerk., 1980). Műveltségkép az ezredfordulón. Tanulmányok az akadémiai távlati műveltségkoncepció alapján. Budapest, Kossuth.

Sebeok, Thomas A. és Umiker-Sebeok, Jean (1980). Ismeri a módszeremet? Budapest, Gondolat.

Sebők Tamás (1983). A művészet előzményei. Budapest, Akadémiai.

Sinor, Denis (ed., 1988). The Uralic Languages: Description, History, and Foreign Influences. Amsterdam, Brill.

Soskin, William. F. and John, Vera P. (1963). The study of spontaneous talk. In Barker, E. G. (ed.): The Stream of Behavior: Explorations of its Structure and Content. East Norwalk, Appleton, 228–281.

Szakács Ferenc (1987/1995) Intelligenciadeficit típusok. Budapest, Akadémiai; Medicina.

Szakács Ferenc (2019). Mérei Ferenc és a hazai klinikai pszichológia sztenderdjei. In Pléh Csaba, Mészáros Judit és Csépe Valéria (szerk.): A pszichológiatörténet-írás módszerei és a magyar pszichológiatörténet. Budapest, Gondolat, 395–400.

Szakács Ferenc és Bánfalvi Miklós (2006). Vállalkozás- és szervezetpszichológia. Budapest, Általános Vállalkozási Főiskola.

Szakács Ferenc és Kulcsár Zsuzsanna (szerk., 2001). Személyiségelméletek. Budapest, ELTE Eötvös.

Szegedy-Maszák, Mihály (2001). Literary Canons: National and International. Budapest, Akadémiai.

Szegedy-Maszák Mihály (2007). Szó, kép, zene. A művészetek összehasonlító vizsgálata. Pozsony, Kalligram.

Szegedy-Maszák Mihály (szerk., 2008). A magyar irodalom történetei. I–III. 2. kiadás, Budapest, Gondolat.

Szépe György (szerk., 1973). A nyelvtudomány ma. Budapest, Gondolat.

Telegdi Zsigmond és Szépe György (szerk., 1972). Általános nyelvészeti tanulmányok VIII. Nyelv és társadalom. Budapest, Akadémiai.

Telegdi Zsigmond és Szépe György (szerk., 1976). Általános nyelvészeti tanulmányok XI. A szöveg megközelítései. Budapest, Akadémiai.

Vereczkei Lajos és Jóri János (szerk., 1979). Filozófia, ember, szaktudományok. Budapest, Akadémiai.

Velichkovsky, Boris M. (1988). Wissen und Handeln. Berlin, Verlag der Wissenschaften.

Képek

Az orosz nagymama, Konsztantyinova Mária Tomszkban 1917 körül

A családi fészek és műhely Egerben, 1937.
Fortepan / Magyar Bálint

Anyám ragyogó fiatalasszonyként 1947 körül

Apám (Pléh Viktor) két bevonulása között civilben 1944 júliusában

Tartalom

Előszó

A kétarcú világ: magamról

Az ősök két ága

Az apai ág

Az anyai ág

Otthonosság és szabadulásvágy a Duna mentén: Bogdány

A Ferencváros és az iskolák utcája

A Mester 19.-ben

’56 a Kilián laktanya mögött

A Fáyban

Család, barátok, bulik a serdülő és az ifjú világában

Út a pszichológiához

Bölcsészkar a Pesti Barnabás utcában és Nanterre-ben

A tudás bűvölete: nyelvészet, irodalom, pszichológia

A magyar szak

Ideológia és pártosság

A pszichológusképzés és a tudós mesterek: Barkóczi és Kardos

A klinikum vonzása

Mérei bűvkörében

Hirtelen Párizsban

Barátok, bulik és lányok

A közös élet terve és valósága Judittal

A tanszék világa

Kicsit a tudománymenedzserek ellen

Kis műhelyek. Altrichter és Horányi

A pszichológia és a nyelvészet között

A pszicholingvisztika mint életprogram

Ismerd meg a világot és magadat: A kognitív otthonteremtés

Az evolúciós pszichológia mint különleges szintézis

A sosem akart karrier

Vezetés és küzdelmek az ELTE-n

Akadémiai hivatalokban

Vándorlás az egyetemek között

Válságok és új család

Csavargás a világban

A pszichológiatörténet szenvedélye

A kognitív szemlélet mint világnézet

Kollégák és barátok rengetege

A lelkészek

Barkóczi Ilona (1926–2019)

Putnoky Jenő (1928–1982)

Kardos Lajos (1899–1985)

Marton Lajosné, Marton L. Magda (1924–2020)

Az idegesek

Grastyán Endre (1924–1988)

Szakács Ferenc (1933–2021)

A nyelvelők

Szépe György (1931–2012)

Kiefer Ferenc (1931–2020)

Sebők Tamás (1920–2001)

Sinor Dénes (1916–2011)

A barátok

Jólesz Ferenc (1946–2014)

László János (1948–2015)

Borisz Mihajlovics Velicskovszkij (1947–2022)

Palotás Gábor (1927–1993)

Szegedy-Maszák Mihály (1943–2016)

Vera John-Steiner (1930–2017)

Jegyzetek

Hivatkozások

Néhány hivatkozott mű, amelynek részese voltam

Néhány hivatkozott mű hőseimtől

Képek

Névmutató

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
A borítón Szilágyi Lenke felvétele
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 301 1
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License