Ellery Adams

TITKOK KÖNYVKLUBJA

Fordította: Szieberth Ádám

A mű eredeti címe: The Secret, Book & Scone Society

Copyright © Ellery Adams, 2017

Published by Arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,

NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All Rights Reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Szieberth Ádám, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-295-7 (papír)

ISBN 978-963-614-296-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

E-book: Scriptor Kft.

Leann Sweeney-nek szeretettel

Könyvek mindenütt; és itt is a kaland illata tölt el. Az antikvár könyvek kószák, hontalanok; számtalan fajta verődött hatalmas falkákba; vonzerejüknek a házikönyvtár szelíd köteteiben nyoma sincs. Meg aztán e találomra összeverődött vegyes társaságban olyan vadidegennel akadhatunk össze, akiből, kis szerencsével, a legjobb barátunk válhatik.[1]

Virginia Woolf

[1] Borbás Mária fordítása.

A Titkok Könyvklubja tagjai:

NORA PENNINGTON, a Csodakönyvek tulajdonosa

HESTER WINTHROP, a Mézeskalács Házikó tulajdonosa

ESTELLA SADLER, a Magnólia Szépségszalon és Fürdő tulajdonosa

JUNE DIXON, a Miracle Springs-i Termálfürdő alkalmazottja

A Pine Ridge Properties ingatlanfejlesztő cég munkatársai:

NEIL PARRISH

FENTON GREER

COLLIN STONE

VANESSA MACCAVITY

1. fejezet

Legyen a könyv fejsze a bennünk befagyott tenger jegéhez![2]

Franz Kafka

A MÁSIK PADON ÜLŐ FÉRFI megbűvölten nézte Nora Pennington csonka kisujját.

Ahogy mások is, ha először látták. A hiányzó ujjperc megbabonázta az embereket. Feszengve bámulták a csonkot benövő ráncos bőrt, majd viszolyogva vagy szánakozva, esetleg viszolyogva és szánakozva fordultak el.

Ez a férfi itt, a parkban, csak pár másodpercig bámulta Nora kisujját. Talán azért nem tovább, mert korábban már láthatott más, nem kevésbé lenyűgöző sebhelyeket is.

Kicsit megrándult az álla. Úgy tűnt, tudja, hogy udvariatlanság, amit csinál, de képtelen volt elfordítani a fejét. A tekintete lassan Nora kézfejére, pontosabban az ott látható rózsaszínes árnyalatú, kagylóhéjszerűen, tompán fénylő, tükörsima bőrdarabkára vándorolt. Nora látta, hogy a férfinak le kell küzdenie az irracionális késztetést, hogy a hólyagszerű képződmény után nyúljon.

Négy éve a kórházban azt mondta neki az éjszakás nővér, akinek ezüstös haja halpikkelyként csillant meg, ha rávetült a fény, hogy a kézfején lévő égésnyom pont olyan alakú, mint Izland.

– Onnan származom – tette hozzá büszkén.

Nagymamás hangja altatódalt idézett, meg kamillateát és zseníliaplédet. Ez volt az egyetlen hang, ami át tudott hatolni Nora fájdalomból szőtt fátylán.

– Még a két félsziget is megvan a nyugati parton. Látja? Mint két rákolló.

Nora nem nyitotta ki a szemét. Nem akart tudomást venni a nő jelenlétéről. Nem vágyott vigasztaló szavakra, csak arra, hogy békén hagyják, és nyugodtan dagonyázhasson a fájdalomban meg a bűnbánatban.

A férfi fészkelődött egy kicsit a padon, és a mocorgás viszszazökkentette Norát a jelenbe.

Az idegen már a jobb karját vizsgálgatta. Ott volt a legsötétebb, egyben legfájóbb sebhelye, amely a csuklójától a válláig ért, és olyan alakot öltött, mint a portugál gálya névre hallgató telepes medúza. A vöröses-lilás búráját eltakarta a fehér blúz ujja, viszont a gallér alól mintha más tengeri lények bukkantak volna elő. A Nora nyakát és arcát pettyező, tompán csillámló polipocskákat örökre foglyul ejtette láng marta bőre, amely mintha lágyan fodrozódott volna.

A férfi ezután a másik kezét vette szemügyre. A hibátlan, makulátlan, ép kezét.

Ez szokatlan volt. A legtöbben az arcánál fejezték be a szemlélődést, és ő jól tudta, mit mond a csüggedt, kétségbeesett tekintetük.

Milyen kár! Amúgy egész helyes lenne…

De ez a férfi nem úgy reagált, mint mások, nem az volt az arcára írva, hogy „Jaj de szomorú ez!”. Egyértelműen látszott, hogy a Nora kezében lévő süti érdekli.

Nora érezte, hogy megmerevedik, mint mindig, ha idegenek mustrálgatták.

– Elnézést! – szólalt meg a férfi, és a jócskán megcsonkított scone-ra, azaz édespogácsára mutatott. – Azt hol vette?

– A Mézeskalács Házikó nevű pékségben – felelte Nora, aki egy kis vadgalambrajt etetett az édességgel. – Hester, a tulaj, vigaszsütit készít a vendégeknek – tette hozzá. – Mindenkinek olyat, amitől szerinte megvigasztalódna. Érdemes betérnie hozzá.

– Nagyon szeretem az édespogácsát, de időtlen idők óta nem ettem. Pedig régen minden csütörtökön elmentem az irodánkhoz közeli kis kávézóba, és ettem egy csokireszelékest. De ez még azelőtt volt, hogy… Aztán minden megváltozott. Már nem tudtam a barista szemébe nézni.

A férfi hirtelen elhallgatott. Mozdulatlanul, sőt, mereven nézte, ahogy a galambok falják az eléjük szórt morzsákat. Amikor mind elfogyott, megkérdezte:

– Miért adja a madaraknak?

– Nem én vettem – magyarázta Nora. – Csak elejtette valaki a pékségben, amikor beugrottam fahéjas csigáért. Azt jobban szeretem, mert könnyebb enni olvasás közben. Nálam ugyanis ez a fő szempont, ha ételről van szó. Van, aki rögeszmésen számolja a kalóriát, a tápértéket meg az antioxidánsokat, engem viszont csak az érdekel, hogy mit tudok úgy megenni, hogy könyv van a kezemben.

A férfit ez halvány mosolyra késztette. Aztán a park túloldalán álló sárga épületre mutatott, amelynek ablakkeretei és ajtaja kobaltkék volt, és bájosan lepukkant benyomást keltett. Az egykori vasútállomásból lett könyvesbolt volt az.

– Ahogy elnézem, sokat időzik ott.

– Így igaz – felelte Nora, majd leverte a tenyerére tapadt morzsákat, és hozzátette: – Ez az én boltom, a Csodakönyvek.

A férfi ültében Nora felé fordult. A hirtelen mozdulat szétrebbentette a galambokat. Bőszen turbékolva, szárnyukat suhogtatva távoztak.

– Hallottam a termálban egy ott dolgozó, afroamerikai nőtől, hogy van a városban egy biblioterapeuta. Magáról beszélt?

Nora látta a férfi szemén, hogy kétségbe van esve. Sokszor tapasztalt már ilyet, de csak azoknál, akik a szemébe mertek nézni.

– Azt mondta, maga úgy segít az embereken, hogy könyveket ajánl nekik – folytatta a férfi, majd az épület felé intett. – Illik a képbe, hogy magának könyvesboltja van. És mi sem természetesebb annál, hogy a Csodakönyvek nevet adta neki. Hiszen Miracle Springsben vagyunk, a csodaforrásoknál!

– Nem vagyok szakképzett terapeuta – szabadkozott Nora. – Mielőtt ideköltöztem, könyvtáros voltam. Pszichológiát soha nem tanultam, és hivatalosan senkit sem kezeltem.

A férfi zavartan ráncolta a homlokát.

– A termálfürdős nő szerint az fordul magához, akin a többi helyi szolgáltatás nem segít. De nem értem, hogy sikerülhetne magának az, ami sem a profi szakembereknek, sem a gyógyvíznek nem sikerült.

Nora vállat vont.

– Nincs rá garancia, hogy beválik a módszerem. Annyi az egész, hogy folyton olvasok, és meghallgatom az embereket. Figyelmesen – tette hozzá, miközben állta a férfi kétkedő tekintetét. – A történetek minden kontinensen, minden évszázadban nagyjából ugyanazok. Összetört szív, megsebzett büszkeség, elkóborolt, majd elveszett lelkek, tévútra lépő, rosszul döntő emberek. Magány, gyász, elvágyódás, megváltás, megbocsátás, remény, szeretet.

Nora tartott egy kis szünetet, és most ő mutatott a boltjára.

– Az az épület tele van könyvekkel, amikből fény derül a mi közös történetünkre, ha kinyitjuk őket. Sőt, ha szerencséje van, a szavak rákényszerítik, hogy megküzdjön az élete kőkemény eseményeivel. Lehet, hogy megríkatják, és padlóra küldik, de aztán talpra állítják, és fölemelik. Egyre magasabbra, hogy újra melengesse az arcát a napfény, és újra dudorásszon a postaláda felé menet, vagy vegyen egy nagy csokor gerberát csak azért, mert élénk színekre vágyik. És újra nevessen, vígan, szabadon, ahogy a pezsgő bugyog a pohárban. Mikor nevetett utoljára így?

A férfi szája megrándult. Látszott, hogy igyekszik kordában tartani az érzelmeit. Görcsösen markolta a két térdét, nehogy elszabaduljon a fájdalma. Egészen kifehéredtek az ujjai.

Aztán elfordította a fejét. Nora azt hitte, mindjárt föláll és elmegy, de tévedett.

– Hogy működik ez a biblioterápia? – kérdezte a férfi.

– Menjen el a pékségbe, tudja, a Mézeskalács Házikóba, és vegyen egy vigaszsütit! – tanácsolta Nora. – Ha megmondja Hesternek, hogy hozzám jön, kap elviteles dobozt. Kávé nálam is van, de latténál jobbat nem tud a presszógép. Úgyhogy csalódni fog, ha szójás, hab nélküli mochaccinóra számít.

– Bevallom, csináltam már olyat, amitől komplikáltabb lett az életem, és szembement az elveimmel – vallotta be a férfi. – De a kávét szigorúan feketén iszom.

– Akkor nem lesz gond már rögtön az elején – bizakodott Nora, és fölállt a padról. – Míg eszi a sütit, elmondhatja, mi szél hozta Miracle Springsbe. De ez nem hagyományos terápia – tette hozzá sietve. – Nem úgy megy, hogy leül, és beszél és beszél. Nem kell részletekbe bocsátkoznia, elég, ha pár ecsetvonással fölvázolja a helyzetét. Épp csak annyira, hogy bepillantást nyerjek a fájdalma mélyére. Így ki tudom választani a megfelelő könyveket, és jöhet az újrakezdést elősegítő olvasás. Akár ma este is belevághat.

A férfi nagyot sóhajtott, majd mordult is egyet. Láthatóan nem volt túl lelkes.

– Nem vagyok az a könyvmoly típus – ismerte el.

– Á! – döbbent meg Nora, és elindult a bolt felé, de pár lépés után hátrafordult.

– Azért jött Miracle Springsbe, hogy valami megváltozzon, igaz? Nos, ha rászokik az olvasásra, már meg is van az első pozitív változás. Mert az még senkinek sem ártott meg, ha szenvedélyesen falta az emberi történeteket. Meg a tanulságokat, amelyeket azok szűrtek le, akiknek volt bátorságuk tollat ragadni.

– Ebben van valami – gondolkodott el a férfi, majd egy újabb kelletlen mordulás után azt kérdezte: – Mi a legrosszabb, ami történhet az emberrel, ha kinyit egy könyvet?

Nora először mosolyodott el, mióta szóba elegyedtek. Most a másik, sértetlen arcát fordította oda, és látta, hogy a férfit ez a látvány is megbabonázza.

– Ne tudja meg! – felelte, és elkomolyodott. – A könyvekben leírt történetek olyanok, mint az emberek. Ha nem közelít hozzájuk elég nyitottan, és nem tanúsít némi tiszteletet, akkor nem tárják fel maga előtt a rejtett énjüket, és lemarad arról, amit adhatnának. És akkor önmaga üres héjaként éli le az életét, nem pedig a szenvedély, a bölcsesség, az élmények vibráló kaleidoszkópjaként.

A férfi tekintete megállapodott Norán, és egy hosszúra nyúlt pillanatig ott is maradt.

– Nem akarok többé üres héj lenni – bökte ki végül. – Azért jöttem pár nappal előbb, mint az üzlettársaim, hogy helyrehozzam a dolgokat, nehogy megint az történjen, mint… De nem lett belőle semmi. A többiek a háromórás vonattal jönnek, addig akár ki is próbálhatom a maga módszerét. Vesztenivalóm nincs, és legalább kapok egy süteményt a fáradozásomért – vigyorogott, majd azt kérdezte: – Hol van hát az a híres Mézeskalács Házikó?

Nora elmagyarázta, majd sietve elindult a boltja felé. Nem várhatta tétlenül, hogy a férfi visszaérjen a pékségből, hiszen bármikor befuthatott a szálloda busza a nyugtalan, ám gazdag lelkekkel, akikből élt.

Nora Pennington imádott könyvet árulni, könyvekről beszélgetni, de a leghőbb vágya az volt, hogy a könyvekkel gyógyítani tudjon.

Négy éve az égési sérülések osztályán azért fohászkodott, hogy mielőbb haljon meg. De imái olyannyira süket fülekre találtak, hogy az elsőrangú ellátás mellé gyógyszerkoktél helyett elsőrangú könyvkoktélt is kapott, hála az ezüstös hajú izlandi nővérnek.

Annak a nővérnek, aki eleinte deformált testű emberekről szóló könyveket hozott neki. Ezekből kiderült, hogy az ilyen ember is szerethet odaadóan, és ő is lehet zseni vagy őrült, vagy akár mindkettő egyszerre. És Nora, aki sem tévézni, sem látogatót fogadni nem volt hajlandó, kelletlenül, vonakodva, de újraolvasta a Frankensteint.

Aztán megkapta Az operaház fantomját, majd Az elefántember Christine Sparks-féle verzióját.

– Most nyomasztani akar? – morgolódott. – Ezen a téren aligha szorulok segítségre.

Kétféle érzelmi állapotot ismert akkor. Szinte egyfolytában forrt benne a düh, a rövid szünetekben pedig depresszióba süppedt.

A nővér válaszul letette az ágyára A Notre Dame-i toronyőrt.

– Azt hiszem, készen állok a Drakulára vagy a Dr. Jekyll és Mr. Hyde-ra – jelentette ki Nora, miután végzett Victor Hugo klasszikusával.

– Maga most más irányba tart – közölte vígan a nővér, majd az éjjeliszekrényére helyezte John Green Alaska nyomában, Karen Kingsbury A reggelre várva[3] és Kristin Hannah Út az éjszakába című könyvét.

Nora a bódítószerek miatt nem jött rá azonnal, hogy a három regény közös témája az ittas vezetés. Ahogy fogytak a lapok, egyre jobban gyötörte a lelki fájdalom is, nem csak a fizikai.

– Miért csinálja ezt velem? – suttogta egyik este, amikor bejött a nővér. – Hallott a balesetemről, nem? Azt hittem, maga jószívű nő.

– Le kell merülnie a fenékre, gyermekem – mondta bölcsődalt idéző hangján a nővér. – Csak onnan rugaszkodhat el páros lábbal, és indulhat el felfelé. Maga erős, úgyhogy kijuthat a vízből, de ez fájni fog. Ki kell tisztítania a sebet, ha azt akarja, hogy begyógyuljon. A történetek, amiket olvas, majd fertőtlenítik. Ha most tűri a fájdalmat, szebb lehet a holnap, de ha nem vállalja ezt, akkor újra el fogja követni azokat a hibákat, amelyek miatt itt fekszik.

Nora mindhárom könyvet elolvasta. Miután végzett, a nővér bevitte neki Brent Runyon Égésnapló[4] című könyvét.

– Egy fiúról szól, aki tizennégy éves korában felgyújtotta magát – foglalta össze a tartalmát. – Tudom, hogy maga nem szándékosan égett meg, de gondoltam, nem baj, ha olvas valamit a felépülés folyamatáról. Talán még nevetni is fog.

Azt kétlem – gondolta Nora a betegágyon.

Hiszen szörnyű, borzalmas, rettenetes dolgot művelt. Olyat, ami után kacagásnak, vidámságnak nincs helye az életében. Annak egyszer s mindenkorra vége.

De azért elolvasta a könyvet. Majd a következőt meg az utána következőt is.

Mielőtt hazaengedték, szólt az izlandi nővérnek, hogy kér még.

– De hiszen maga könyvtáros – mosolygott a nő. – Tudja, hol találja a könyveket.

Nora lesütötte a szemét.

– Nem megyek vissza a könyvtárba – árulta el a tervét. – Új életet kell kezdenem. Valahol máshol.

A nővér leült az ágyára, és megfogta a jó kezét.

– És hogy fog kinézni a hely, ahol új életet kezd?

– Lesz sok-sok könyv – kezdett bele Nora. – Mert könyvek nélkül nem tudok élni.

Aztán kinézett az ablakon a végtelenbe nyúló, szétfolyó metropoliszra, és folytatta:

– Egy bűbájos, távoli, eldugott városkába megyek, ahol még van zöldségeskert és madáretető meg bolondos ünnepi felvonulás és sütivásár. Ahol úgy keresik az elveszett állatokat, hogy szórólapot rajzszögeznek a telefonpóznákra. De annyira azért nem lesz kicsi az a város, hogy mindenki beleüsse az orrát a dolgomba. Éppen akkora lesz, hogy tudják, ki vagyok, és megszokják, hogy ott vagyok, pusmogjanak ugyan, de egy idő után abbahagyják.

– És miből fog élni ebben a földi Paradicsomban? – kérdezte a nővér.

Nora ereiben meghűlt a vér. Rádöbbent, hogy csak a fantáziáját engedte szabadjára, a praktikus apróságokra nem gondolt. A hosszú lábadozás alatt nem fogadott látogatót, nem vette föl a telefonját, és a levelekre sem válaszolt. De tudta, hogy másnaptól nem bújhat el a külvilág elől, és ez rettegéssel töltötte el.

Lüktetni kezdtek a behegedt égési sebei. Örült, hogy a hasogató fájdalom röghöz köti, és nem hagyja, hogy ellebegjen a semmibe. Vágyott a fájdalomra. Tudta, hogy megérdemli, ezért keblére ölelte.

– Könyvesboltot nyitok – mondta végül nyugodtan. – Van némi spórolt pénzem, és ha találok olyan várost, ahova kell egy könyvesbolt…

– De hát az minden városba kell, nem? – szólt közbe a nővér. Derűsen csillant a gleccserkék szeme.

Nora elmosolyodott, pedig a mozdulattól megfájdult a jobb arcát elcsúfító égési seb. De tudta, hogy tartozik az izlandi nőnek egy mosollyal. Igen, az a legkevesebb, hogy rámosolyog.

– Ha azt akarjuk, hogy a városnak lelke is legyen, akkor kell – bátorította. – Igen, minden városba kell könyvesbolt!

Amikor Nora belökte a Csodakönyvek ajtaját, megszólaltak a száncsengők, de nem könnyen, dallamosan csilingeltek, inkább olyasmi hallatszott, mint a harangkongás. A lovakra való bőrhám az ajtóba vert szögön lógott, Nora a bolhapiacon vette, baseball-labda méretű rézcsengők sorakoztak rajta. Így a polclabirintus túlsó végéről is meghallotta, ha vevő érkezett. A polcokat úgy rendezte el, hogy a köztük lévő folyosó a pénztár felé terelje a belépő vevőt.

A berendezési tárgyak mind garázsvásárból vagy bolhapiacról származtak, a fakuló huzatú dívány és a bőrkanapé éppúgy, mint a foszladozás különböző fázisaiban lévő, kárpitozott székek. Nora a helyi aukciósháztól is vett ezt-azt, de az árverésen szerzett kincsek kizárólag az otthonába, a vasúti kocsiból átalakított házikóba kerültek. A helybeliek a „Vagonlak” nevet adták a négy helyiségből álló, parányi hajléknak, amely úgy piroslott, mint egy szép, mosolygós alma.

Nora megfordította a táblát, hogy a NYITVA felirat legyen kívül, és már ment is kávét főzni. Sietett, mert tudta, hogy hamarosan befut a parkolóba a szálloda busza.

A pénztárból, ahol egykor vonatjegyet árultak, Nora kezdetleges kávézót rögtönzött. Kiszedte a fülke ablakát, és a helyére akasztott tábla hirdette az irodalmi ihletésű italkínálatot.

Ernest Hemingway – sötétre pörkölt

Louisa May Alcott – világosra pörkölt

Dante Alighieri – koffeinmentes

Wilkie Collins – cappuccino

Jack London – latte

Agatha ChrisTEA – Earl Grey

A vevők néha ajánlgattak újabb, egyben komplikáltabb kávérecepteket, valamint hozzájuk illő íróneveket. Nora, mióta négy éve a sötét autópályán drámai fordulatot vett az élete, tudta, hogy óvatosan kell bánni az emberek lelkével. Ezért mindig megdicsérte a kreatív ötletek gazdáit, majd bevallotta, hogy a használtan vett kávégépnek még a tej gőzölése is gondot okoz. De megígérte, hogy ha egyszer módja nyílik a fejlesztésre, nem feledkezik meg az elmés javaslatról.

Az ötletgazda ilyenkor körbepillantott. Addig talán fel sem tűnt neki, hogy a fotel ülőpárnáját szigszalag tartja össze, és az olvasólámpa három égője közül csak egy világít. És mivel gyógyulni jött Miracle Springsbe, szorult belé némi empátia. Azt pedig, hogy fizikai vagy lelki sebeket nyalogat-e a kedves vevő, nem mindig volt könnyű eldönteni. Ejtette hát a témát, és rendelt valamit az itallapról, majd több könyvet vett, mint amennyit akart.

Ez utóbbihoz Nora is hozzájárult, ugyanis gondja volt rá, hogy az új és alig használt kötetek mellett impulzusvásárlásra csábító portékából se legyen hiány. Mindig voltak dedikált kötetek, gyűjtőknek szánt ritkaságok, könyvjelzők, no meg dísztárgyak. Ezt a kategóriát Nora tágan értelmezte, és átgondolt stratégia szerint rendezte el őket. A polcokon minden megtalálható volt; könyvtámaszok, szobrocskák, bekeretezett metszetek, papírnehezékek, agyagedénykék, madárkalitkák, arcképes tányérok, csalikacsák épp úgy, mint népművészeti tárgyak, felirattal díszített miniplakettek, teásdobozok, tintatartók, gyógyszertári üvegek, a nagy gazdasági válság korát idéző üvegvázák, bádogtáblácskák, kő mellszobrok, vintage trófeák, rézmérlegek, régi játéktáblák, és a többi, és a többi.

Nora mindent a lehető legolcsóbban szerzett be. Szombaton a garázsvásárokat járta, vasárnap a bolhapiacokat, és alaposan megvizsgált mindent, ami érdekelte. Idővel ki is vívta az árusok tiszteletét, mert látták, hogy jó szeme van, és jó érzékkel alkudozik. Tudták, hogy haszonnal adja tovább a megvásárolt cikkeket, de azt is tudták, hogy a haszonkulcs elég kicsi, és nem sajnálták tőle azt a kis pénzt.

Ugyan mi másból élhetne szegény? – pusmogták a rosszmájú kereskedők, már-már elájulva a saját nagylelkűségüktől, ha adtak némi árengedményt.

Nora persze pontosan tudta, mit gondolnak róla, de habozás nélkül elfogadta a kedvezményeket. Hiszen a Csodakönyveken kívül semmije sem volt, és bármit megtett volna azért, hogy fennmaradjon a bolt.

Vagy legalábbis majdnem mindent – gondolta magában most, miközben a papírfilterbe kanalazta az őrölt kávét. A helyi olvasóközönség felkérését például elhárította. Az még rendben lett volna, hogy az említett társaság a Csodakönyveket szemelte ki a tervezett könyvklub helyszínének, attól viszont mereven elzárkózott, hogy ő legyen a moderátor. „Az nem fog menni”, mondta kurtán-furcsán, amikor Mrs. Cassidy előállt ezzel az ötlettel. Pedig szívesen megvitatott volna a társasággal egy-egy női regényt, miközben házi sütiket adogatnak körbe, de semmiképp sem akart a figyelem középpontjába kerülni.

A jegypénztárban, a vaskos fapult mögött érezte magát igazán komfortosan. Tudta, hogy ha helyet foglalna körükben, a hölgyek előbb-utóbb kérdezősködnének, mert meg akarnák ismerni őt. Azt pedig nem hagyhatta.

Hiszen felejteni jött Miracle Springsbe.

Az ajtóra szerelt száncsengők ismét megszólaltak. Nora az órájára pillantott. Még nem jöhetett meg a csoport a szállodából, és a parkban megismert férfi sem érhetett vissza a személyre szabott vigaszsütijével. Tehát csak egy vevő térhetett be. Nora többnyire békén hagyta őket, hadd böngésszenek kedvükre. Csak ahhoz ment oda, akin látszott, hogy segítségre szorul.

Már egész jól kiismerte őket, észlelte a mások által kibocsátott rezgéseket, pedig azelőtt, könyvtáros korában, nemigen figyelt az ilyesmire. Egyszer például az egyik olvasó egy régi, auraszínekről szóló könyvet keresett, amelyet csak könyvtárközi kölcsönzéssel lehetett megszerezni. Míg Nora a szükséges nyomtatványt töltögette, a nő közölte vele, hogy sötétvörös az aurája.

– Maga gyakorlatias, szorgalmas, hűséges és becsületes nő – jelentette ki. – Valamint túlélő típus. És súlyos trauma érte, vagy fogja érni.

Nora akkor botor módon elégedett embernek képzelte magát, így csak legyintett magában a nő szövegére meg úgy általában a témára. Elkönyvelte magában, hogy egy habókos New Age-hívővel akadt össze.

Csakhogy a trauma tényleg elérte. Robogott, mint egy elszabadult vonat, és Nora, akit nagyon lefoglalt a munkája meg minden egyéb, mit sem sejtve állt oda elé. Nem észlelte a veszélyt, míg el nem gázolta a mozdony.

Vajon változik az ember aurája? – tűnődött most, miközben beindította a kávégépet. Muszáj változnia, hiszen maga az ember is változik. Hol jó irányba, hol rossz irányba, de változik.

A távolban felharsant a menetrendszerű vonatfütty. Nora nem tudta megunni ezt a szívfacsaró hangot. Mi más tudná így visszaadni a hazatérés romantikáját és a búcsú fájdalmát? – gondolta most is, mint már annyiszor. Alig várta az újabb, öt perc múlva esedékes füttyszót, amely azt jelzi majd, hogy a vonatot mindjárt elnyeli az állomás előtti szűk, sötét alagút.

Nora kisujjának hiányzó, avagy hűlt hegye bizseregni kezdett. Zavartan bámulta a kezét, ilyet még sosem tapasztalt.

– Elnézést! – szólalt meg halkan egy női hang.

Nora a háta mögé dugta a sérült kezét, és odafordította a meg nem égett arcát.

– Igen? Miben segíthetek?

Ez a nő is észrevette a sebhelyeit, de csak egy futó pillantást vetett rájuk.

– Szakácskönyvet keresek, amelyben édespogácsa-receptek is vannak – kezdett bele. – Ettem a Mézeskalács Házikóban egy fantasztikusat, de a hölgy közölte, hogy nem tud két egyformát sütni, mert mindig a vevő legszebb emlékei alapján készíti. Azaz van egy alaprecept, és arra teszi rá a megfelelő hozzávalókat, miután beszélt a kuncsafttal.

– Én is így hallottam – helyeselt Nora. – A maga sütije milyen volt?

– Narancsos-tejszínes – felelte széles mosollyal a nő. – Amikor beleharaptam, olyan volt, mintha újra a nagyinál lettem volna Floridában! Narancsfák nőttek a kertben, és csuda finom dolgokat sütöttünk. Szinte lépni sem lehetett a konyhájában, és mindig betűzött a nap. Imádtam minden ott töltött percet!

Nora kilépett a pénztárfülkéből.

– Mutatok pár szakácskönyvet – ajánlotta. – Édespogácsa-recept is van bennük, de mégis csak az a legjobb, ha mindenki megalkotja a sajátját.

– Ezt aláírom – felelte a nő.

Fiatalabb volt a negyven felé araszoló Noránál, de a szeméből áradó, óvatos tartózkodás és bölcsesség azt sugallta, hogy rövid idő alatt egy évtizedre való gyötrelmet élt át.

– De jó lenne elmerülni a floridai emlékekben! – tette hozzá kis szünet után.

Míg Nora a szakácskönyvekhez vezette a nőt, két dolog is történt. Egyrészt megint bizsergett a hiányzó ujjperce, másrészt felharsant a második vonatfütty. Mindjárt itt lesz az újabb, gyógyulni vágyó csoport.

A nő levett a polcról egy sárgászöld színű uránüveg rókát. Fel sem tűnt neki, hogy Nora már egy lépéssel előbb megállt.

– Pont ilyen rókája volt a nagyikámnak is – lelkendezett, és végighúzta az ujjait a róka tükörsima hátán. – Nála gyerekként is mindenhez hozzányúlhattam. Amikor felnőttem, múzeumot csináltam a házamból. Nem az volt a lényeg, hogy komfortos legyen, hanem hogy elkápráztassam a vendégeket.

– Mivel foglalkozik? – érdeklődött Nora.

A nő szája lefittyedt.

– Könyvelő vagyok. Értem a dolgomat, de utálom.

– És sütni-főzni még mindig szeret?

– Nem tudom – felelte bizonytalanul a nő. – Talán.

– Mindjárt teszek oda egy kupac könyvet – mutatott Nora a lila bársonyhuzatú klubfotelre. – Csupa olyat, amit szerintem el kell olvasnia. Ha a megfelelő sorrendben megy végig rajtuk, szerintem rátalál a saját narancsillatú, napfényes konyhájára.

A nő húsz perc múlva az uránüveg rókával és két szatyor könyvvel távozott. Az egyik vállát szakácskönyvek húzták, a másikat pedig Eric Ripert 32 tojás sárgája,[5] Joanne Harris Csokoládé, Amy Tan A Mennyei Örömök Klubja, Ernest Hemingway Vándorünnep, Richard Morais Madame Mallory és kis indiai konyhafőnöke, Muriel Barbery Ínyencrapszódia, valamint Banana Yoshimoto Kitchen című műve.

Nora hosszan nézett a felvillanyozott vevő után, aki könnyű léptekkel igyekezett a park felé. Szívből remélte, hogy a könyvek megteszik hatásukat. Ha így lesz, akkor a könyvelőnő iszonyú kupit fog csinálni a konyhájában, és egy rakás csecsebecsét vásárol össze a pedáns, spártaian egyszerű lakásába. Valamint leengedi a haját, kockázatot vállal, és örömét leli az életben.

Miközben Nora a parkot pásztázta, azon gondolkodott, hogy hol lehet a szállodai csoport. A zöld busz már ott állt a szokott helyén, de egy lélek sem bóklászott a járdán. Sőt, a régiségboltjairól híres Bath Streetről sem jött ki senki, hogy elinduljon a Pink Lady Grill vagy a Mézeskalács Házikó felé.

Egyszer csak feltűnt egy piros folt. Nora elgyötörten nyögött fel magában.

A magas, formás nő feltépte a Csodakönyvek ajtaját, majd a száncsengők ricsajára fittyet hányva helyet foglalt egy fotelben, akár egy talpnyalóit fogadó királynő.

– Vedd úgy, hogy a biblioterápiát lemondták! – vágott a közepébe.

– Te is légy üdvözölve, Estella! – köszönt neki Nora, majd felvette a fotel melletti asztalkáról az ott felejtett, puha fedelű köteteket. – Gondolom, a férfira gondolsz, akivel nemrég a parkban találkoztam. És miért nem jön? Elijesztetted?

– Én? – adta a sértődöttet Estella, de Norát nem verte át. – Sanszom nem volt rá, hogy találkozzak vele! A szállodában pazaroltam az időmet egy pasira, akiben láttam némi potenciált. De kiderült, hogy tartásdíjat fizet a volt nejének, és három kölyköt kell kitaníttatnia. Úgyhogy nekem ott semmi nem maradna – szűrte le a konklúziót Estella, és lemondóan legyintett a szépen manikűrözött kezével.

Nora sokért nem adta volna, ha nyugodtan visszateheti a könyveket a polcra, és megnézheti, hogy áll a kávé. Túlzás lenne azt állítani, hogy nem kedvelte Estellát, de többnyire feszengett a társaságában.

Eszébe jutott, hogy milyen furán bizsergett a kisujja helye, amikor másodszor fütyült a mozdony. Most pedig minden porcikáját valami megmagyarázhatatlan rémület bizsergette.

– Hova tűnt mindenki? – bökött az ablakra a hüvelykujjával.

Estella szája mosolyra húzódott.

– Az állomásra mentek – mondta. – Odarajzottak, mint a legyek a cukorra. Most gurult ide a seriff is, de soha nem jöttünk ki egymással, úgyhogy leléptem.

Nora általában ügyelt rá, hogy ne nézzen az emberek szemébe, de most megfeledkezett erről a szabályról. Türelmetlenül meredt Estellára.

– Mi történt? Nyögd már ki!

Estella karba tette a kezét, és csalódottan valami olyasmit morgott, hogy sehol egy szórakoztató ember. De végül eleget tett Nora kérésének.

– A fickó, akit a parkban ismertél meg, rendelt Hestertől pár vigaszsütit. Dobozt is kért, mondván, hogy hozzád jön. El is indult a pékségből, de nem jutott el idáig.

Estella hátradőlt a fotelben, lesimította a lenge, fehér nyári ruháját, majd folytatta:

– Pedig biztos szívesebben lenne itt, mint ahol van.

– Azaz?

– A síneken – mondta kissé elfúló hangon Estella. – Belökték a háromórás vonat alá.

[2] Tandori Dezső fordítása.

[3] Magyarul még nem jelent meg, eredeti címe Waiting for Morning. (A ford.)

[4] Magyarul még nem jelent meg, eredeti címe: The Burn Journals. (A ford.)

[5] Magyarul még nem jelent meg, eredeti címe: 32 Yolks: From My Mother’s Table to Working the Line. (A ford.)

2. fejezet

A füttyszó ismét felhangzott, mind közelebb,

aztán a távolban, a magas töltésen futó síneken egyelőre

még zakatolás és dübörgés nélkül előkanyarodott

az árnyak közül a vonat fekete és hajlékony teste.[6]

F. Scott Fitzgerald

ESTELLA SADLERNEK VOLT ÉRZÉKE AHHOZ, hogy drámai hatást keltsen. Úgy viselkedett, mintha minden szem rá szegeződne, ha bemegy valahova, vagy távozik onnan. A testhez tapadó ruhája, a szűk szoknyája és a feszes blúza arra volt hivatott, hogy kiemelje csábos, provokatív idomait. Sosem jelent meg nyilvános helyen parfüm, smink és gondosan belőtt frizura nélkül. Időt, energiát, költséget nem kímélve építgette az imázsát, mert arra pályázott, hogy őt tartsák a legkívánatosabb szingli nőnek Miracle Springsben. Nora tudomása szerint egy évtizede birtokolta a büszke címet, és a helybeli nők nagy része buzgón lődözte rá mérgezett nyilait. Főként azért mondták el mindennek a háta mögött, mert féltek, hogy ráhajt a férjükre.

Pedig a félelmük alaptalan volt, Estellának ugyanis nem kellett olyan férfi, akinek ugyanaz a postai irányítószáma, mint neki. Egészen más lebegett a szeme előtt. Arról ábrándozott, hogy jön egy gazdag idegen, és jó messzire viszi Miracle Springstől, a helytől, ahol született és nevelkedett.

Egyszer, amikor éppen Nora dús, hosszú, dióbarna fürtjeit vágta, körbemutatott a Magnólia Szépségszalon és Fürdőben, majd közölte:

– Sok nő ölni tudna azért, hogy saját vállalkozása legyen. Hát, nekem itt van, és nem is egyedül viszem. Két széket kiadok másoknak, és a fürdőben is van részmunkaidős kisegítő. Akkor megyek el szabira, amikor akarok, van egy cuki kis házam meg szép ruháim, és a havi számlákat is lazán kifizetem. De ennél sokkal többre vágyom.

Nora már megszokta, hogy az emberek, talán azért, mert olyan keveset beszél, megosztják vele reményeiket, vágyaikat. Csöndben hallgatta Estellát, aki az összes egzotikus helyet felsorolta, ahova el akar jutni.

– De nem egyedül! – tette hozzá. – Azt akarom, hogy valaki magával vigyen, és gondomat viselje, bárhová megyünk. Mutassa meg nekem a világot, de akkor is bánjon velem úgy, mint egy királynővel, ha otthon tévézünk!

Estella ollója megállt a levegőben.

– Van valami könyved, ami segíthet ebben? – kérdezte. – Tudod, olyan útmutató-szerűség. „Hogy kapjunk ki a sorból egy aranyszívű milliomost?”, vagy valami ilyesmi.

Nora félretette a kételyeit, és keresett Estellának egy útmutató-szerűséget, majd Catherine Coulter, Brenda Joyce, Candice Proctor, Bertrice Small, Diana Gabaldon és Jade Lee romantikus regényeivel is megismertette. Estella bevallotta, hogy gyerekkorában falta a könyveket, de felnőttként nem tudott időt szakítani rájuk, mert másra koncentrált. Akkor viszont, Nora gyengéd unszolására, felmelegítette az irodalomhoz fűződő szerelmi viszonyát.

– Nem én találtam ki! – bizonygatta, és előredőlt ültében, hogy nyomatékosítsa, valóban komolyan beszél. – Igen, tudom, hogy úgy hangzik, mintha John Grisham írta volna. Na jó, talán nem Grisham. De biztos van író, akinek ilyesmik pattannak ki az agyából! A gyanútlan turistát lelökik a vasúti alagút fölötti párkányról, amely a gyerekek számára tiltott zóna. Az anyukák nem győznek fenyegetőzni, hogy „lesz nemulass, hacsak a közelébe mész”.

Nora, hogy kordában tartsa zaklatott gondolatait, maga elé képzelte a helyet, ahol a padon megismert férfi utoljára vett levegőt. Az ominózus párkány mondhatni a kert végében volt, hiszen a Vagonlak mögötti meredek lejtő az alagút szájához vezetett. Az önkormányzat kerítéssel próbált védekezni az illetéktelen behatolók ellen, de az unatkozó tinédzserek folyton átvágták a drótot. Szerettek a vágány fölötti keskeny betoncsíkon üldögélni, és láblógatva trágárságokat ordítozni a sötét alagútba. Mulattatta őket a visszhang, és élvezték a legyőzhetetlenség röpke illúzióját.

A régi hagyományt ápoló szerelmesek pedig azért mentek oda, hogy kis lakatot akasszanak a kerítésre, majd a sínekre dobják a kulcsát. Ha az érkező vonat kereke kilapította a kulcsot, az epekedő szerelmes bízhatott benne, hogy elnyeri választottja szívét. De persze csak akkor, ha belekarcolta a kulcsba a monogramját.

– Vajon mit keresett ott? – motyogta Nora.

Estella csalódottan fogadta a reakcióját. Fölállt, és az ablakhoz lépett, hogy megnézze, van-e valami mozgás.

– Lehet, hogy nem is lelökték, hanem leugrott – találgatott, miközben a parkot kémlelte. – Gondolj csak bele! Miracle Springsbe senki sem azért jön, mert olyan hű de boldog.

Nora ezt fontolóra vette.

– De nem is mindenki azért jön, mert boldogtalan vagy beteg – bökte ki végül. – Van, aki csak szereti a csöndet és a nyugalmat. Miracle Springs ilyen szempontból kész oázis. Itt el lehet bújni az elől a hektikus, zajos, teljesítménykényszeres életforma elől, amely stresszt és kimerültséget okoz. Ingatag a wifikapcsolat, nincs ötszáz tévécsatorna, és szép lassan csordogál az élet. Az ember itt megpihenhet, és élvezheti a csöndet.

Estella a szemét forgatta.

– Igen, a pihi meg a csönd. Brr! Ezért olyan szörnyű hely Miracle Springs. Nekem nem lassúság kell, hanem robogó hullámvasút! Minden kell, ami trendi és lenyűgöző és rizikós és botrányos! Itt ötven éve semmi nem változott. Azért rajzanak ide az emberek, mert azt hiszik, hogy mágikus hatású a víz vagy a kelkáposztaturmix vagy a jóga napkeltekor. Hisznek valamiben, amiben én nem. De vajon a te embered miben hitt? Azt beszélik, hogy mindent kipróbált. Meditált, túrázott, masszíroztatott, többször is elment a melegforrásokhoz meg a termálfürdőbe.

– Azt beszélik? Egy órája sincs, hogy meghalt! Most áll a sor a kaptató tetején, mert mindenki meg akarja kukkolni a hullát? – fakadt ki Nora.

Nem értette, miért lépett működésbe a védelmező ösztöne, hiszen azt sem tudta, ki fia-borja az a férfi. Még a nevét sem tudta, de akkor is hozzá fordult segítségért, és a Csodakönyvekbe készült, amikor… Szóval felelősnek érezte magát érte.

Azt is jól tudta, milyen az, ha bámulják az embert, és zavarta, hogy bámészkodók lófrálnak a szétroncsolt holttest körül.

Úgy dühbe gurult, hogy viszketni kezdtek az égési sebek nyomai.

– Drágám, nekem szépségszalonom van, és a kuncsaftjaim nyelve megered, ha összefutunk – magyarázta Estella, akinek érezhetően tetszett, hogy Nora végre fölhúzta magát. – Föl vannak ajzva, alig várják, hogy elmondhassák a legújabb híreket. És mi lehet nagyobb szenzáció annál, hogy egy idegen férfit úgy kilapít a háromórás vonat, mint egy tízcentest?

Nora kurtán megrázta a fejét, mintha így akarná száműzni Estella érzékletes hasonlatát.

– Miért merült fel annak a lehetősége, hogy lelökték? – kérdezte.

Az ablaknál álló Estella hátrafordult.

– Csodaszép nyári időnk van – sóhajtotta. – Napok óta nem esett, száraz a fű a lejtőn és száraz a beton is. Tehát az embered vagy átmászott a kerítés lyukán, és a vonat elé ugrott, mert nem tudott szembenézni a jövőjével, vagy valaki követte, és lelökte. De a gondjaitól így is, úgy is megszabadult.

És vajon mi lehetett a gondja? – merengett Nora, majd felidézte a parkban folytatott beszélgetésüket. A férfi akkor bevallotta, hogy csinált már olyat, ami szembement az elveivel, és azt is említette, hogy az üzlettársai a háromórás vonattal jönnek. Meg azt is mondta, hogy az érkezésükig helyre akarja hozni a dolgokat.

Talán úgy látta, hogy az öngyilkosság az egyetlen kiút? Úgy tűnt neki, hogy csak így hozhatja helyre „a dolgokat”?

Nora a többi embernél jobban értette, hogy miért lehet csábító az örök álom gondolata. Négy éve az égési osztályon számtalan éjszaka telt el úgy, hogy erre áhítozott, de csak a lelke adta fel. A teste nem volt hajlandó beállni a sorba, és az izlandi nővér meg egy halom könyv végül felcsillantotta a reményt és a kiutat. Az elolvasott történetek megmutatták, hogy a fájdalom elől csak úgy menekülhet el, ha közelebb húzza magához, hadd égesse össze másodszor is.

A száncsengők zökkentették ki a merengésből. A boltba belépő göndör, szőke hajú, szeplős arcú nő szöges ellentéte volt a bágyadtan, macskaszerűen mozgó Estellának. Látszott, hogy roppant energikus, szinte vibrált, mint a villanydrót.

Ő volt Hester Winthrop, a Mézeskalács Házikó tulajdonosa.

– Az a férfi… – kezdte izgatottan, az alagút irányába mutatva. – Neilnek hívták. Az előbb csináltam neki vigaszsütit, és most ott fekszik holtan!

Hester a munkaruhájában jött át a pékségből. Áfonyavörös kötényét lisztből formált Rorschach-pacák borították, a keze remegett. Nora normál esetben motyogott volna pár együttérző szót, majd eltűnt volna valami ürüggyel a bolt hátsó bugyraiban. Most viszont, önmagát is megdöbbentve, Hesterre, majd Estellára pillantva megszólalt:

– Kértek kávét? Leülhetünk a jegypénztár mellett.

– Az jólesne – mondta Hester, és a füle mögé simított egy lisztes hajtincset.

Estella felvonta a szemöldökét, és azt kérdezte:

– Egy kis whiskeyt nem tudnál belerakni a pult alól? Vagy némi pancsolt szeszt a lexikonok mögül?

Norának kellett egy-két másodperc, hogy kapcsoljon. Pedig sokszor látott már olyat, hogy a helybeliek a verandán ejtőzve befőttesüvegből kortyolgatják az áttetsző folyadékot, de még soha nem kóstolta.

– Pia nincs – jelentette ki, miközben a többiek előtt haladt. – De a kávé jó erős.

Azzal bement a jegypénztárba, teletöltött két bögrét, és a pultra helyezte őket.

Hester azt a bögrét vette el, amelyiken elöl egy csokireszelékes keksz volt, hátul pedig a következő felirat:

VÁR A SÖTÉT OLDAL! SÜTI VAN!

– Ez aranyos – kuncogott Hester, majd Estellához fordult.

– A tiéden mi van?

– A VÖRÖS HAJÚAK ARÁNYA CSUPÁN 2%! RITKA VAGYOK, MINT AZ UNIKORNIS! – olvasta Estella, majd elismerően bólintott. – Tetszik.

– Hány bögréd van? – érdeklődött a pénztár ablakán kikukucskálva Hester.

– Több mint száz – felelte Nora, és félrehúzódott, hogy ne takarja el őket. – Tele van velük a szöges tábla, látod? Az egyik sor a gyerekeké, azokból isszák a forró csokit. A supermanes, a morcos macskás és a snoopys a három nagy kedvenc.

A Hester arcán átsuhanó árny fájdalmas emléket sejtetett. De rögtön el is tűnt, mint a vízben fickándozó hal, amikor Estella megkérdezte Norától, hogy van-e valami különleges, saját magának fenntartott bögréje.

– Nincs – felelte Nora, és egy kis kávétejszínt tett az I LOVE HOBBITS feliratú bögréjébe. – De soha nem veszek olyat, amit nem szívesen használnék. Mindegyiket a kezembe veszem, hogy a saját bőrömön érezzem, mennyire komfortos.

– Ezek az egyedi bögrék kicsit olyanok, mint nálam a vigaszsütik – mondta Hester, miután helyet foglaltak.

Ez úgy felcsigázta Estella érdeklődését, hogy a kávéjáról is megfeledkezett.

– Figyu, ez hogy működik tulajdonképpen? – kíváncsiskodott. – Hiszen nem ismered a messziről jött vevőidet. Nem értem, hogy idézheti föl az édespogid a régi emlékeiket.

– Mindenkin érzek valamit – magyarázta Hester. – Van, aki bizonyos színeket lát mások körül, vagy bizonyos energiákat észlel, én illatokat és ízeket. De ez csak a boltban működik, és ott sem mindig. Sokan csalódtak már a sütiben, mert nem szép emléket idézett fel, hanem olyat, amit szívük szerint elfelejtenének.

– Olyan, hogy feledés, nem létezik – morogta Nora, és szórakozottan megérintette a karját, pontosabban a portugál gálya formájú sebhelyet. – Viszont érdekelne, hogy milyen desszertet sütöttél Neilnek.

Hester belekortyolt a kávéjába, majd a messzeségbe révedt.

– Vigaszsütit rendelt – kezdte –, de az volt a benyomásom, hogy nem érzi magát méltónak arra, hogy vigaszt leljen. Úgy tűnt, nagyon nyomasztja a bűntudat. A tiszta lelkiismeretű emberek arca felragyog, mint a karácsonyfaégő, ha belépnek hozzám. Még az is jobb kedvre derül, akit rák, ízületi gyulladás vagy ki tudja, miféle kórság gyötör. A frissen sült tészta illata feledteti a kínjaikat, mert úgy érzik, hazaértek.

– Nem is tudtam, hogy költő is vagy, nem csak pék! – évődött Estella.

– Hát nem lakozik mindnyájunkban jóval több annál, mint amit mások látnak bennünk? – tette fel válasz gyanánt a költői kérdést Hester. Aztán kortyolt egyet a kávéjából, és folytatta: – Szóval nagy kelletlenül kért egy sütit elvitelre, és említette, hogy hozzád készül. Gondoltam, biztos biblioterápiára. Így volt?

Nora bólintott.

– Bájcsevegtem vele egy kicsit, ahogy szoktam. Megkérdeztem, honnan jött, mióta van Miracle Springsben, s a többi.

Hester megérintette az alsó ajkát, majd tovább mesélt.

– Már megszoktam, hogy van, aki csöndesebb típus, de Neilnek mintha becipzározták volna a száját. Láttam, hogy ütős ízkombó kell, ha szép emléket akarok előcsalogatni, úgyhogy megreszkíroztam egy télies receptet, a borsmentás mochát.

Estella kéjesen felnyögött.

– Ó-ó-ó, ez baromi jól hangzik!

– Kösz! – mosolygott Hester. – Szóval étcsokit, csokireszeléket és hideg kávét kevertem az alaptésztába. Negyedóra alatt megsült. Amíg vártuk, hogy kihűljön, megtudtam, hogy Neil ingatlanmenedzsmenttel foglalkozik, bármit is jelentsen ez. És némi puhatolózás után az is kiderült, hogy a cégük áll a Zöldmező Lakópark mögött.

Nora olvasott a projektről a Miracle Springs Free Pressben. Nem bánta volna, ha nadrágszíjparcellákra szabdalják a négyhektárnyi legelőt, és egyforma házakkal építik be. Úgy okoskodott, hogy ha emiatt nem emelik az adót, és még bővül is az állandó vevőköre, egész jól jár. Mások viszont korántsem érezték úgy, hogy ez hasznukra válna. Nora úton-útfélen ezt hallotta, pedig nem érdekelték a pletykák. Ez volt a legnépszerűbb téma a városban, így akkor is fültanúja lehetett egy-egy bősz tirádának, ha csak banánért ugrott be a boltba.

– Engem nem zavar a Zöldmező – vonta meg a vállát Estella. – Ha többen laknak itt, az több kuncsaftot jelent nekem is, meg a többi helyi vállalkozónak is. Ti mit gondoltok?

Nora megrázta a fejét, Hester viszont összeráncolta a szemöldökét.

– Az nem baj, hogy Miracle Springs növekszik, az viszont nem tetszik, hogy úgy össze lesz zsúfolva a sok egyforma sorház, mint a heringek. Láttam a tervet, és higgyétek el, hogy a Zöldmező nagyon találó név! Abból talán marad valami, a zöld erdőből viszont semmi. Egy darab fa nem lesz abban az úgynevezett lakóparkban! Alig van zöldterület, a házak alig férnek el a szűk telkeken. Rossz nézni! Ez lesz a mi négyhektáros szégyenünk.

Norát lehangolták Hester szavai, hiszen számára épp az idilli, bukolikus környezet volt Miracle Springs egyik fő vonzereje. Az Észak-Karolina nyugati részén, a hegyek közt megbúvó városkának minden évszakból a legjobb jutott. Ősszel csodaszép színekben pompáztak a fák, télen jó tízcentis, szűz hóréteg borította a tájat, tavasszal és nyáron pedig minden virágba borult. Az utcákat fasorok szegélyezték, a szerény családi házakhoz és a bűbájos nyári lakokhoz szemet gyönyörködtető kertek tartoztak. A helyiek büszkék voltak lakóhelyükre, amit a sok házbemutató és virágkiállítás is bizonyított.

– Megtudtál még valamit Neilről? – kérdezte Nora.

Furcsa volt kimondani a nevét, hiszen eddig csak „a padon ülő férfi” volt a számára. Úgy gondolta, ráérnek bemutatkozni, ha visszajön biblioterápiára.

– Nem sokat, mert más vevőim is voltak – mesélte Hester. – Amikor kihűlt a sütije, borsmentás-vajas cukormázat kentem rá, és bedobozoltam. Neil arckifejezése teljesen megváltozott, amikor megérezte a csokoládé és a borsmenta illatát. Vissza akarta adni a dobozt, mondván, hogy ő ezt nem érdemli meg.

Estella bosszúsan fújt egyet.

– Ez elég bunkó dolog! – háborodott fel. – Húsz percig bíbelődsz a személyre szabott desszertjével, ő meg visszaadja?

– A bűntudat beszélt belőle – magyarázta Hester. – Máskor is láttam ilyen reakciót, úgyhogy a kezébe nyomtam a dobozt, és egy Maya Angelou-idézettel bocsátottam útjára. Azt mondtam neki: „Míg lélegzünk, sosincs késő ahhoz, hogy tegyünk valami jót.”

– Hát, akkor a mi Neilünk már elkésett – tapintott a lényegre Estella.

– Nem biztos – gondolkodott el Hester. – Talán még segíthetünk neki, hogy megtalálja a lelki békéjét.

Norának nem tetszett, hogy Hester többes számot használ, de nem volt ideje reagálni. Ugyanis megkondultak a száncsengők, és egy hang azt harsogta:

– Ms. Pennington! Itt van? A seriff keresi.

Nora nem kiabált vissza, inkább fölállt, és kiment az ajtóhoz. Estella és Hester letette a bögrét, és követte.

– Miről van szó? – kérdezte a barna és khakiszín egyenruhás férfitól Nora.

A seriffhelyettes, aki igencsak kivörösödött a hőségtől, az izgalomtól és saját fontossága tudatától, megtörölte az alkarjával a homlokát.

– Megöltek egy nem idevalósi férfit, és a seriff beszélni akar önnel ez ügyben – közölte. – Most rögtön. Önnel is, asszonyom – szólította meg Hestert.

– Velem nem? – kérdezte ajkbiggyesztve Estella. Nem volt hozzászokva, hogy a másik nem egy képviselője levegőnek nézi.

A harmincas éveiben járó seriffhelyettes egy picit kihúzta magát, és Estellára villantotta kisfiús mosolyát.

– Higgye el, asszonyom, jobb, ha távol marad ettől a csúnya ügytől.

– Estella vagyok. Az „asszonyomot” tartsa meg a nagyiknak és a templomtöltelékeknek. Én szabad nő vagyok, és a bűn odaadó híve.

Nyomatékul rá is kacsintott a seriffhelyettesre, majd Nora füléhez hajolt.

– Még van egy vendégem – súgta. – De ha megcsináltam neki a szokásos Jennifer Aniston-fejet, fölveszek valami bikavadító szerkót, és irány a szálloda! Lecsekkolom Neil üzlettársait. Gondolom, a bárban fojtják italba bánatukat, és biztos lesz köztük, aki szívesen kisírja magát egy csinos nő vállán. Szólok, ha megtudok valamit.

Estella hátradobta a sörényét, majd kilépett a boltból. Jázminillatot húzott maga után. A seriffhelyettes, akit a jelvénye szerint Andrewsnak hívtak, utánafordult, de aztán gyorsan a becsukódó ajtó után kapott.

– Bezárja az üzletet? – kérdezte Norától.

A nő megrázta a fejét.

– Kiteszek egy cédulát a pénztár mellé. A többség kártyával fizet, de ha el kell ugranom valahova, átállok becsületkasszára.

Andrews csak most nézett körül.

– Nekem nincs türelmem a könyvekhez – vallotta be. – Úgy vagyok vele, hogy ha jó a sztori, úgyis megfilmesítik. Az már sokkal inkább az én tempóm.

– A könyv mindig jobb, mint a film – hangoztatta Hester, aki osztotta Nora véleményét.

Nora kiragasztotta a cédulát, majd egy használt, szamárfüles, puha fedelű kötettel jött vissza.

– Látta a filmet? – kérdezte Andrewstól, miután a kezébe nyomta Orson Scott Card Végjáték című regényét.

– Aha – nyögte Andrews, aki úgy fogta a könyvet, mintha nem tudná, mit kezdjen vele. – Tűrhető volt.

Nora a könyvre mutatott.

– Fogadjunk, hogy ha elolvas ötven oldalt, nem hozza vissza!

– Benne vagyok – felelte Andrews, és a combjára csapott a könyvvel, mintha ezzel jelezné, hogy nem sokra tartja. – Olyan könyvvel még nem találkoztam, amit végig tudtam olvasni.

• • •

Andrews bevezette Norát és Hestert a Hendricks seriff irodája előtti szűk, férfiszagú váróba.

Az egyik fémszéken már ült egy tejeskávébőrű, mandulaszemű, rövidre nyírt hajú nő. Tiszta fehér köpenye azt is elárulta, hogy a Miracle Springs-i Termálfürdő alkalmazottja.

Nora rögtön ráismert, hiszen a Csodakönyvek törzsvásárlója volt, de a neve nem jutott eszébe.

– Istenem! Hát nem borzalmas? – motyogta a nő, amikor meglátta őket.

– De – bökte ki Hester, és lerogyott egy székre. – Amúgy emlékszem rád, sokszor jártál a pékségben. A mazsolás kenyeret szereted, ugye? És ha különleges csemegére vágysz, akkor mandulakrémes-mazsolás medvemancsot kérsz.

– Beismerem a vétkemet – mosolygott a nő, majd a szája elé kapta a kezét. – Na, ezt pont jó helyen mondtam! – tette hozzá. – Amúgy June Dixon vagyok, és a szerkóm nyilván elárulja, hogy a termálfürdőben dolgozom. Ismerlek titeket, elég sűrűn járok hozzátok. Egyszer ti is benézhetnétek a fürdőbe. Nem tudom, hogy csodát művel-e a víz, ahogy a város neve hirdeti, de hogy enyhíti a fájdalmat, az tuti.

– Hát, az maga lenne a mennyország! – mondta Hester. – Ezer éve nem lazítottam, még otthon, a kádban sem ejtőztem. Idejét sem tudom, mikor vettem utoljára egy jó forró fürdőt.

Nora szemöldöke felszaladt. Forróságról hallani sem akart. De gyorsan rendezte a vonásait, mert tudta, hogy June jó szándékkal invitálta őket.

Mire elháríthatta volna a meghívást, nyílt az ajtó, és egy Andrewsnál jóval idősebb, őszülő seriffhelyettes dugta ki a fejét. Levegőnek nézte Noráékat, és begörbített ujjával magához rendelte a kollégáját.

– Hív a seriff. Nyomás!

Andrews beiszkolt az irodába. Miután becsukódott mögötte az ajtó, June elvihogta magát.

– Mint a kis alsós, akit hívatnak a dirihez! – jegyezte meg.

– Láttad már Todd Hendrickset? – szólalt meg halkan Hester. – Nem véletlenül hívják Varangynak a háta mögött.

– Még nem volt hozzá szerencsém.