Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-42-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

THÉOPHILE GAUTIER

KLEOPÁTRA EGY ÉJSZAKÁJA

Fordította: Babits Mihály

ELSŐ FEJEZET

Vagy ezerkilencszáz esztendővel előbb, mint ezt a sort írjuk, egy nagyszerűen aranyozott és festett bárka siklott alá a Níluson akkora sebességgel, amekkorát csak adhatott neki ötven hosszú, egyenes evező; amik úgy csúsztak, s kaparták a vizet, mint egy óriási skarabeus karmai.

A bárka keskeny, hosszúkás forma volt; két kiemelkedő végével az újhold sarlójához hasonlított, és karcsú arányaival csodálatosan röpülésre termett. Aranygömbbel ékesített kosfej fegyverezte a hajóorr csúcsát, és mutatta, hogy a kis hajó királyi vérből származó valakié.

A bárka közepén lapos tetejű, színes és aranyos kabin emelkedett, egy naosz vagy díszsátorféle, pálmalevelekkel ékes párkányzat és négy kis ablak, négyszögletes.

Két szoba, egyformán elborítva hieroglifekkel, foglalta el a sarló végeit; az egyikhez, a tágasabbikhoz, alacsonyabb emeleti rész is illeszkedett, mint a Della Bella által rajzolt XVI. századbeli bizarr gályákon; a kisebbik a pilóta kabinjául szolgált, és háromszögletű oromban csúcsosult.

A kormánykészülék tarka cölöpökre illesztett két óriási lapátból állott; a bárka mögött úgy nyúltak el a vízben, mint egy hattyúnak a hártyás lábai; pszkenttel díszített s állukon az allegorikus szarvat viselő fejek voltak a markolatukra faragva ezeknek a nagy evezőknek, amiket a pilóta a kabin tetején állva igazgatott.

Napbarnított ember volt, vörhenyes, mint a friss bronz, kékes és színjátszó csillogással. Szemeinek fölfelé rántott sarkai, a sötétfekete, fonatokba font haj, a hasadt száj, a kiugró pofacsontok, a koponyától elálló fülek: az egyiptomi típus tökéletes tisztaságában.

Combjaira kantározott keskeny kötényféle és öt vagy hat sor üvegcsecsebecse és amulett: ennyi az egész öltözete.

A bárka egyedüli lakójának látszott, mert az evezőjükre hajló és a fedélzet által elrejtett evezősöket, csak az evezők szimmetrikus mozgása sejtette, melyek a bárka mindkét oldalán legyező alakban tárultak szét, és rövid megállás után ismét a vízbe hullottak.

A légkört a legcsekélyebb fuvalom sem rezgette meg, és úgy látszott, lemondtak minden reményről, hogy feltámad a szél, mert a bárka nagy, háromszögletű vitorláját a lebocsátott árbocfához selyemkötelekkel bogozták hozzá.

A déli nap szórta ólomnyilait; a folyó partjának hamvas iszapja lángoló tükrözéseket lövellt szét; maró, vakító és hevétől porzó fény patakzott lángpatakokban; az ég kékje elsápadt a hőtől, mint a fém az olvasztókemencében; tüzes és vörhenyes köd párolgott a felgyúlt égkörön. Egyetlen felhő sem vágott át a mozdulatlan égen, amely zord volt, mint az örökkévalóság.

A Nílus komor, fénytelen vize szinte elaludt folyásában, és olvasztott ónsíkokban terült szét. Lehelet sem borzolta felszínét, és nem ingatta meg száraikon a merevségükben szinte faragványoknak tetsző lótuszok kelyheit; legfeljebb, ha nagy néha egy bekhir vagy felfújt gyomrú fahaka csillogtatta meg ugrás közben ezüstpikkelyeit, és a bárka evezői alig látszottak feltépni ennek az alvadt víznek kormos hártyáját. A partok puszták voltak; végtelen ünnepi szomorúság súlyosodott erre a földre, mely sohasem volt más, mint egy nagy sír, és ahol az élők sem látszottak egyébbel foglalkozni, mint a halottak bebalzsamozásával... Melankólia és álmodozás nélküli, sivár szomorúság, száraz, mint a sikárkő, mely nem lel a horizonton egy gyöngyszürke felhőt, hogy utánamélázna, egy rejtett forrást, ahol poros lábait megáztathatná. Szfinx szomorúsága, ki örökösen a pusztát szemléli, s unja már; aki nem tud elszabadulni gránittalapzatáról, hol húsz század óta hegyezi karmait.

A csend oly mély volt, mintha a világ némult volna meg, vagy a levegő elvesztette volna hangvezető képességét. Az egyetlen zaj, ami hallatszott, a folyó nádasaiban hentergő, hőségtől elbágyadt krokodilusok elfojtott susogása és hehegése volt, vagy ha valami ibisz elhagyta mozdulatlan pózát, s hirtelen megkorbácsolva a kék levegőt fehér szárnyaival, egy obeliszkre vagy pálmafára szállt, mert már belefáradt, hogy egyik lábát hasa alá rejtve, nyakát vállai közé húzva, egyenesen álljon.

A bárka, mint a nyíl, siklott a folyó habjain, legott összezáruló ezüstös barázdát hagyva maga után, és csak a felszínen szétpattanó pár tajtékgömböcske tanúskodott a csónak útjáról, amely már messze tűnt.

A folyó agyagsárga és lazacszín partjai, mint a papiruszszalagok, gyorsan peregtek le a víz és az ég kettős azúrja közt, amik annyira egyszínűek voltak, hogy az elválasztó vékony földnyelv egy óriási tóra dobott útnak látszott, és nehéz lett volna eldönteni: vajon a Nílus tükrözi-e az eget, vagy az ég a Nílust.

A látvány pillanatonként változott; majd gigantikus propylaeumok tükröztek a habban, fura alakú, széles kőlapok borították lejtős falaikat; pilonok kiszélesedő oszlopfejekkel, nagy, kuporgó, rovátkolt hajviseletű, fekete bazaltkarmaikat hegyes emlőik alatt összekulcsoló szfinxekkel szegélyezett lépcsők; mérhetetlen paloták lökték ki a horizonton főhomlokzatuk szigorú, vízszintes vonalait, ahol a jelképes glóbusz tárta szét titokzatos szárnyait, mint egy roppant szárnyszélességű sas; templomok, toronymagasságú képtelen oszlopokkal, ahol a vakító fehérségű háttérben hieroglifikus figurák menete látszott; mind csodái ennek a titáni építészetnek: majd kétségbeejtő szomorúságú tájak, ásatások és építkezések kis kőforgácsaiból alakult dombok, annak a gigantikus gránittobzódásnak a morzsái, mely több mint harminc századon át tartott; fekete barázdáktól csíkolt és csipkézett, tűzvészek égési maradványaihoz hasonló, hőtől lombvesztett hegyek, alaktalan, púpos halmok, melyek úgy kuporogtak, mint a sírokon a kosfej, és az ég peremére metszették torz attitűdjüket; zöldes márga, vörös agyag, lisztfehér darázskő, időnként rózsaszínű márványmeredélyek, ahol a kőbányák fekete torkai ásítottak.

Ezt a sivárságot semmi sem enyhítette: semmiféle növényi oázis sem frissítette a szemet; a zöld mintha ismeretlen szín lett volna ebben a természetben, legfeljebb ha itt-ott egy pálma terpeszkedett a horizontra, mint növényi kelés; egy tüskés kaktusz lebegtette éles leveleit, mint bronzkardokat, egy vadsáfrány csekély nedvességre lelvén egyik oszlopcsonk árnyában, vörös pontként döfött bele az általános egyformaságba.