A mű eredeti címe: City Spies 2. – Golden Gate

First published by Aladdin in 2021

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

1230 Avenue of the Americas, New York, New York 10020

Szöveg © James Ponti, 2021

Illusztráció © Yaoyao Ma Van As, 2021

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

A történetben szereplő személyek

és események a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő,

akár holt személyhez teljességgel

a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-408-1 (papír)

ISBN 978-963-614-428-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Marosi László

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Gábor Lívia

Korrektor: Friedrich Zoltán

Könyvterv: Tiara Iandiorio

E-book: Scriptor Kft.

TESTVÉREIMNEK, CAREY-NEK

ÉS TERRYNEK, AKIK KEZDETTŐL

FOGVA RÉSZESEI VOLTAK

A KALANDOKNAK

1.

A Sylvia Earle fedélzete, valahol az Északi-tengeren

A nap még alig bukkant fel a láthatáron, így senki sem vette észre a feketébe öltözött kalózokat, akik katonás rendben lopództak a Sylvia Earle nevű tengerbiológiai kutatóhajó fedélzetén. Heten voltak, mind különleges, a nedves acélon jól tapadó taktikai cipőt viseltek, és símaszkot, ami felismerhetetlenné tette őket, egyúttal védte az arcukat a metsző tengeri széltől. A hajó szinte minden utasa és teljes legénysége még az igazak álmát aludta, ezért senki nem állta útját a betolakodóknak, amikor megrohamozták a hidat, majd meglepték és foglyul ejtették az ügyeletes tisztet.

Senki nem fújt riadót.

Senki nem adott le segélyhívást a rádión.

Így egyetlen ember maradt csak, aki megmenthette a Sylvia Earle-t, ő pedig egy fedélzettel lejjebb éppen félálomban ásítozva kereste a legjobb barátnőjét. A mozdulatai a legkevésbé sem voltak katonásak, taktikai öltözék helyett pedig kényelmes hálóruhát viselt: neonkék mackónadrágot, hollóhátos pólót és narválmintás gyapjúzoknit. A hajó utaslistája szerint Christina Diaznak hívták, de ez csak a fiktív személyazonossága volt, amit a brit titkosszolgálat kreált neki. Az ügynöktársai az MI6-nél Brooklynnak szólították.

Ja, és tizenkét éves volt.

Brooklynt sem a kalózok érkezése ébresztette fel, hanem a két kabintársa szűnni nem akaró horkolása. Felkapcsolta az ágya feletti gyenge olvasólámpát, hogy megnézze, Sydney osztozik-e sanyarú sorsában, de az ő ágyát üresen találta. Először azt hitte, a barátnője kiment a folyosó végén lévő mosdóba, vagy ahogy a hajón nevezték, az orrba; de miután a lány hosszabb idő után sem tért vissza, a horkolás viszont egyre fülsértőbb lett, Brooklyn úgy döntött, hogy a keresésére indul.

Halkan leereszkedett az emeletes ágy felső szintjéről, és kiosont a folyosóra. Éppen a hajókonyha felé haladt, hogy megnézze, Sydney nem a mélyhűtőben lévő jégkrémet dézsmálja-e éppen, amikor a hajó hangosbeszélő-rendszeréből egy férfi hangja harsant fel. Ez volt az első baljós jel. A Sylvia Earle fedélzetén ugyanis elvileg nem voltak férfiak. Tizenhat diák, héttagú legénység, három tudós és egy dokumentumfilmes indult egyhetes útra, amelynek célja az volt, hogy a lányok kedvet kapjanak a tudományos pályához. A fedélzeten csak nők utaztak… eddig.

Valaki hívatlanul érkezett a buliba.

– Figyelem, figyelem! – A férfi enyhe skandináv akcentussal és hátborzongatóan színtelen hangon beszélt. – Sajnálom, hogy fel kell ébresztenem önöket, de átvettük az irányítást a hajó felett. Mindenki azonnal jöjjön a felső fedélzetre nyugodtan, rendezett sorokban! Ha engedelmeskednek az utasításainknak, senkinek nem esik bántódása. Ha viszont ellenszegülnek, magukat terheli a felelősség mindenért, ami történni fog.

Brooklyn egy szempillantás alatt magához tért, teljesen éberen rohant vissza a kabinja felé. Őt és Sydney-t egyetlen célból küldte erre az útra az MI6: hogy titokban vigyázzanak két lányra. Judy Somersbyre, egy befolyásos parlamenti képviselőnő gyerekére és Alice Hawthornera, akit tizenhárom éves kora ellenére hivatalosan Lady Alice-nek kellett volna szólítani, mert Covington hercegének lánya volt. Harminckettedik volt a trónörökösök sorában, és ezt a tényt meglepő gyakorisággal hozta szóba, ha valaki esetleg még nem tudta volna.

– Keljetek fel! Most, azonnal! – parancsolt rájuk Brooklyn, amint feltépte az ajtót.

A kabin szűk volt, a két emeletes ágy között vállszélességnél is kisebb hely maradt. Alice és Judy is az alsó szinteken aludt, és amikor egyikük sem tápászkodott fel elég gyorsan, Brooklyn egy-egy kézzel megmarkolta és lerántotta róluk a takaróikat, akár egy bűvész.

– Azt mondtam, felkelni!

– Ezt kikérem magamnak! – kiáltott fel Alice. – Velem te nem beszélhetsz így! Ha nem tudnád…

– Mit? – vágott a szavába Brooklyn. – Hogy harminckettedik vagy a trónörökösi sorban? Ha nem fogadsz nekem szót azonnal, harmincháromtól lefelé mindjárt mindenki feljebb ugrik egyet!

Judy hunyorogva felült, és álmosan motyogva megszólalt.

– Te meg miről beszélsz?

– Kalózok foglalták el a hajót. Azt hiszem, értetek jöttek.

– Kalózok? – bámult Judy értetlenül Brooklynra. – Falábuk van, papagájuk, meg minden?

– Igen. És hozták a krokodilt is, aminek óra ketyeg a hasában! – vetette oda gúnyosan Brooklyn. – Nem, nem egy mesekönyvben vagyunk! Ezek igazi, huszonegyedik századi tengeri rablók. És te meg Alice vagytok a legértékesebb kincs ezen a hajón.

A folyosón felfordulás támadt. Hallották, ahogy az egyik kalóz ordibálva terel fel mindenkit a főfedélzetre.

– Ez valami átverés? – értetlenkedett tovább Alice. – Mert nem túl vicces.

– Almabor! – förmedt rájuk Brooklyn.

– Mi van? – nézett rá továbbra is zavartan Judy.

– Almabor – ismételte meg Brooklyn, bár ezúttal kevésbé magabiztosan. – Ez a jelszó, nem? A szüleitek nem mondták el nektek?

Az MI6 mindkét lány szüleinek adott egy jelszót vészhelyzet esetére azzal az utasítással, hogy ha ezt a kifejezést meghallják valakitől, minden további nélkül engedelmeskedniük kell az illetőnek. Ám sem Alice, sem Judy nem vette ezt túl komolyan, különben is arra számítottak, hogy a jelszót valami komoly hatóságnak dolgozó egyenruhástól hallják majd, nem pedig egy Harry Potter-pizsamás, tizenkét éves lánytól. Ami érthető is, hiszen egyikük sem hallhatott még a brit titkosszolgálat egyik legnagyobb titkáról: arról a kísérletképpen létrehozott csoportról, amely tizenkét-tizenöt éves kémekből állt. Vagyis a City Spiesról, ahogyan az öt gyerek magát emlegette. A csapat legnagyobb részben annak köszönhette a sikerét, hogy már a puszta létezése is elképzelhetetlennek tűnt. Senki sem számított rá, hogy ezek a fiatalok kémek lehetnek, és ha kiderült volna, hogy mégis, akkor sem hitték volna el.

– De mondták, csak… – hebegett Alice.

Ekkor egy hatalmas férfi jelent meg az ajtóban. Akkora volt, hogy még az izmain izmok voltak.

– Mindenki a főfedélzetre! – vicsorgott rájuk, megsárgult fogai elővillantak a símaszkból. – Nem értek rá sminkelni!

A hústorony tényleg ijesztő volt, Alice és Judy kellőképpen be is rezeltek. Brooklynt viszont mintha inkább idegesítette volna a pasas.

– Ez valami célzás akart lenni? – kérdezte.

A melák sikoltozásra meg ájuldozásra számított, így láthatóan váratlanul érte a kérdés.

– Mi van?

– Ez a sminkelős beszólás – válaszolt Brooklyn. – Azt hiszed, attól, hogy lányok vagyunk, már csak a külsőnkkel lehetünk elfoglalva? Erre célozgattál? Mert az full szexista dolog.

– Takarodjatok fel a fedélzetre, de gyorsan! – bömbölte el magát az izomagyú, és hogy még fenyegetőbbnek tűnjön, bepréselte magát a kabinajtón, és megállt az emeletes ágyak végében.

Pontosan ott, ahol Brooklyn akarta.

A lány két kézzel megkapaszkodott a két ágy felső korlátján, majd akár egy tornász, fellendítette a testét, és tökéletesen kivitelezett ollózó rúgással állcsúcson kapta a kolosszust.

A melák egy pillanatra megdermedt, aztán elterült a padlón.

Brooklyn a két lányhoz fordult.

– Szóval jöttök, vagy mi lesz? – kérdezte. – Mert a hústoronyból mindjárt jön még egy rakat, belőlem viszont egyelőre csak egy van.

A lányok a padlón szuszogó behemótra néztek, aztán meg a vékony lányra, aki kiterítette.

– Veled megyünk – közölték egyszerre, és gyorsan felálltak.

– Vegyétek fel a cipőtöket! – parancsolt rájuk Brooklyn, és maga is belelépett a sportcipőjébe. – Mászást is terveztem mára.

– Mászást? Hova? – kapta fel a fejét riadtan Alice, de Brooklyn akkor már nem volt a kabinban.

A folyosón teljes káosz uralkodott. A szirénák visítottak, az emberek a lépcső felé tolongtak, a rémisztő hangú pasas meg folyamatosan dumált a hangosbeszélőn. Brooklyn egyikkel sem törődött, csak arra összpontosított, hogy Alice-t és Judyt az ellenkező irányba vezesse. Közben tekintetével végig Sydney-t kereste. A társának a baj első jelére vissza kellett volna sietnie a kabinjukhoz. Brooklyn el sem tudta képzelni, hol lehet, és már kezdett aggódni érte.

– Hová viszel minket? – tudakolta Alice.

– Nem mondom el hangosan, mert nem akarom, hogy bárki meghallja – közölte Brooklyn. – Csak gyertek utánam!

Hátranézett, és látta, hogy a kalóz magához tért, és kilépett a kabinból. Megdörzsölte sajgó állkapcsát, és körbenézett a folyosón. Őket kereste, és amikor megpillantotta Brooklynt, a szemében harag lobbant.

– Hé, te! – ordította el magát, és rohanni kezdett feléjük. Úgy taszigálta félre maga elől az embereket, mint valami filmbeli szörnyeteg. – Kicsinállak!

– Siessünk! – sürgette meg a két lányt Brooklyn. – Üldöznek a rajongók.

Beszaladtak egy terembe, amelynek ajtaján a VIZES LABOR felirat állt. A kutatószoba tele volt vizsgálóasztalokkal, tudományos eszközökkel és sekély tengervizes akváriumokkal, melyekben a tanulmányozandó tengeri fajok egyedei úszkáltak. Brooklyn becsapta maguk mögött az ajtót, és a zárat kereste, de nem találta.

– Most mit csináljunk? – lihegett Judy.

– Bújjatok el! – vezényelt Brooklyn. – A pasast majd én elintézem.

– De hogyan? – sápítozott Alice.

– Azt még nem tudom – közölte Brooklyn, miközben körbenézett, hogy találjon valamit, amivel visszaverhetné a melák támadását. – Sok változót figyelembe vettünk, amikor ezt a bevetést terveztük, de arra sajnos nem dolgoztunk ki pontos akciótervet, hogyan kell egy rettenetes szájápolási szokásokkal bíró, böszme nagy kalózt ártalmatlanítani.

– Kiről beszélsz? – kérdezte zavartan Alice.

– És milyen bevetésről? – tette hozzá hasonlóan értetlenül Judy.

Brooklyn ügyet sem vetett rájuk, csak lekapcsolta a mennyezeti lámpát, így már csak a falba épített akváriumokból jött némi fény. Ettől a labor homályos kékségbe burkolózott, az akváriumok vizének méla hullámzása pedig kísérteties árnyakat vetett mindenre.

A lány tovább keresgélt, amíg meg nem hallotta, hogy nyílik az ajtó. Abban a pillanatban lebukott egy asztal mögé, és mozdulatlanná dermedt. Bízott a szerencséjükben, hogy az izompacsirta nem látta pontosan, melyik ajtón mentek be.

– Aki bújt, aki nem, jövök! – bömbölte éneklő hangon a pasas, és felkapcsolta a lámpát. A fénycsövek pattogva életre keltek. – Tudom, hogy itt vagytok!

Ennyit a szerencséről.

A kalóz meg akarta félemlíteni őket, ezért Brooklyn úgy döntött, bátor lesz. Felállt, kihúzta magát, és kilépett az asztal mögül. Kezét végig a háta mögött tartotta, hogy a pasas meg ne lássa, milyen fegyvert talált.

– Oké, az előbb megleptél azzal a rúgással – mondta, és lehúzta fejéről a símaszkot –, mert nem láttam ettől az izétől. De másodikra nem lesz ilyen szerencséd.

– Másodjára – helyesbített Brooklyn.

– Mi van?

– Azt mondtad, másodikra, de helyesen úgy kell mondani, hogy másodjára. Nehéz nyelv a miénk. Mi az anyanyelved? Svéd? Norvég?

A férfi felmordult, Brooklyn pedig úgy döntött, nem rugózik tovább a nyelvtani hibákon, és nem is kérdezősködik. Ehelyett felmérte a helyzetet, ahogyan a kiképzésen tanulta. A pasas hatalmas volt ugyan, de mintha bizonytalanul állt volna a lábán. Most, hogy levette a maszkját, látszott a duzzanat az állán. Brooklyn biztos volt benne, hogy agyrázkódást kapott a rúgástól. Ez lehet a gyenge pontja. Erővel nem bírta volna legyőzni, de ésszel talán igen.

– Jobb lenne, ha most lelépnél – javasolta, kezét még mindig a háta mögött rejtegetve. – Ne akard, hogy még egyszer fájdalmat okozzak neked!

– Mi van a kezedben? – tudakolta a kalóz. – Valami fegyver?

– Még annál is jobb. – A lány felemelte és az arca előtt ökölbe szorította a kezét, felfedve, hogy… egy sárga gumikesztyű van rajta. Az asztalról kapta fel, mielőtt elbújt. A leleplezés elég drámaira sikerült ugyan, csak sajnos egy kicsit sem volt félelmetes.

– Gumikesztyű? – A melák elröhögte magát. – És mégis mit akarsz azzal? Elmosogatsz, mint egy jól nevelt kislány?

Brooklyn rosszallóan csóválta a fejét.

– Már megint ez a szexista duma. Hát semmiből nem tanulsz?

A kalóz elindult felé, de a lány ekkor villámgyorsan kikapott valamit az egyik akváriumból, és a férfi felé hajította. A melák reflexből elkapta, mielőtt az az arcának csapódott volna, és röviden elmosolyodott, mert azt hitte, meghiúsította a lány tervét. Aztán felordított fájdalmában.

– M… mi a… mi a fészkes… – dadogott, mert nem értette, mi történik.

– Már érzed is, igaz? – szólalt meg Brooklyn, miközben magabiztosan mosolygott. – Ez egy virágos tengerisün. A neve cuki, de amit a testeddel művel, az határozottan csúnya dolog.

A kalóz lenézett a tüskés tengeri állatra. Gömbölyű volt, úgy tíz centi széles, és virágszirmokhoz hasonló, apró, rózsaszín tölcsérszerűségek fedték a testét. Gyorsan elhajította… de már túl későn. A tenyere máris dagadni kezdett.

– A bizsergést, amit a kezedben érzel, a virágos tengerisün mérge okozza – folytatta Brooklyn. – Nemsokára bekerül a véráramodba, na, akkor kezdődnek majd a komoly gondok.

A kalóz tekintetében félelem csillant, ahogy a lányra nézett.

– Először az ujjad zsibbad el, aztán a szád – magyarázta Brooklyn. – És amikor a nyelvedet is eléri, már segítségért sem tudsz kiáltani.

A férfi mondani akart valamit, de rá kellett ébrednie, hogy alig tudja használni a száját.

– Szóval már csak egy kérdés maradt. Tovább akarsz üldözni minket, amíg a méreg az egész testedet átjárja, vagy békén hagysz bennünket, megiszod az ellenanyagot, és életben maradsz? Én nem szólok bele, ez teljesen a te döntésed.

A kalóz megpróbált válaszolni, de már csak annyit bírt kipréselni magából:

– E-hen-ana.

Brooklyn megrázta a fejét.

– Ne hari, nem értem, amit mondasz.

– Ehenana! – fogta könyörgőre a melák.

– Ezt még mindig nem értem, de feltételezem, hogy valószínűleg az ellenanyagra gondolsz – mondta Brooklyn. – Legalábbis az lenne az okos döntés.

A kalóz vadul bólogatott.

– Ott van a raktárban, az elsősegélydobozban – mutatott a lány egy tudományos eszközökkel és labormintákkal telezsúfolt, szűk szobára. – A sárga, „Ellenanyag” feliratú fiola.

Az óriás betántorgott a raktárba. Amíg keresgélt, Brooklyn rácsukta és bereteszelte az ajtót, foglyul ejtve odabent a kalózt. A behemót dörömbölni kezdett, de hiába, nem szabadulhatott. Ordítozott, hogy eresszék ki, de a hangja csak halkan és tompán szűrődött ki az ajtó mögül.

A két lány előbújt a rejtekhelyéről.

– De hát az elsősegélykészlet ott van – mutatott Judy a falra szerelt, vörös kereszttel jelzett acéldobozra.

Brooklyn megvonta a vállát.

– Tudom, de ott nem tudtam volna ártalmatlanítani.

– Szóval hagyod, hogy meghaljon? – nézett rá elképedve Alice.

– Ugyan, dehogy! – válaszolt Brooklyn, miközben óvatosan felvette a padlóról az eldobott tengeri állatot. – A virágos tengerisün mérge tényleg lehet halálos, de ez a példány ahhoz túl fiatal. Úgy tizenöt perc, és elmúlik a hatása. Ezt amúgy ti is tudnátok, ha figyeltetek volna a tegnapi laborgyakorlaton. De ti, ha jól emlékszem, fel-alá mászkálva térerőt kerestetek a telefonotokon, ami az Északi-tenger közepén, ahol egészen pontosan nulla adótorony található, elég vicces látvány volt. – Finoman visszatette a tengerisünt az akváriumba.

Alice kíváncsian végigmérte Brooklynt.

– Mégis ki vagy te?

– Csak a lány, akin eddig átnéztetek, pedig öt napja lakunk egy szobában – válaszolt Brooklyn. Lerántotta a kezéről a gumikesztyűt, és az asztalra dobta. – De most már indulás!

A labor egyik sarkába vezette őket, és felnyitott a padlón egy csapóajtót, amely mögött létra vezetett az alsó fedélzetre, a gépházakhoz.

– Le akarsz menni oda? – kérdezte Judy.

– Le bizony – válaszolt Brooklyn. – Tökéletes búvóhelyet találtunk nektek.

– Már megint többes számban beszélsz! – csattant fel Judy. – Mégis kinek dolgozol, és mi a terved?

– Az MI6 titkos információt szerzett egy lehetséges támadásról, amely egyszerre irányul a parlament és a királyi család ellen – közölte Brooklyn. – Először azt feltételezték, hogy London a célpont: a Westminster és a Buckingham-palota, de akkor valaki kiszúrta, hogy ti ketten együtt jöttök erre az utazásra, és úgy döntött, hogy elhelyez néhány ügynököt a közeletekben.

– Azt akarod mondani, hogy te MI6-ügynök vagy? – kérdezte Alice, aki ezt láthatóan nem vette be.

– Azt akarom mondani, hogy ne akadjunk most fenn azon, mi vagyok én, inkább másszunk le gyorsan ezen a létrán, mielőtt valaki más ránk talál!

Ami azt illeti, három MI6-ügynök is volt a fedélzeten. Sydney-t és Brooklynt azzal bízták meg, hogy Alice-re és Judyra vigyázzon, egy felnőttet pedig beépítettek a hajó legénységébe, hogy szembeszálljon az esetleges támadókkal.

A hírszerző szolgálaton belül is szigorúan titkos helyzetüknek megfelelően Sydney-nek és Brooklynnak fogalma sem volt róla, ki ez az ügynök, és utóbbi sem sejthette, hogy a két lány más, mint a többi, tengerbiológiáért lelkesedő, okos diák.

– Ez undorító! – húzta el az orrát Alice, amikor a létra aljára ért. – Mi ez a szag?

– Ez a szag menti meg az életeteket – válaszolt Brooklyn hangosan, hogy túlkiabálja a hajót elektromossággal ellátó generátorok zúgását. – Tengervíz, dízel üzemanyag és kenőolaj szagának a keveréke. A hajó gyomrában vagyunk, innen jutunk el a tatba, a manőverező hajtóművek gépházába.

– Az is olyasmi, amiről lemaradtam, mert nem figyeltem? – kérdezte Judy a rá jellemző, epés modorban.

– Nem – válaszolt Brooklyn. – Erről szinte senki nem tud, ezért olyan jó búvóhely.

A hajó gyomrának mélyén egy gépekkel telizsúfolt, szűk helyiségbe értek, amit egy vastag acélrúd szelt keresztül, ez kötötte össze a fő gépházat a hajócsavarral. Mivel a Sylvia Earle éppen horgonyzott, a tengely nem forgott. Fölötte azonban egy acéllemez húzódott egészen a plafonig, amely mögött elég hely volt ahhoz, hogy a két lány bepréselje magát, és elrejtőzzön.

– Ott fent senki nem talál majd rátok – mutatott a szűk résre Brooklyn. – Másszatok fel, és várjatok! Ne mozduljatok onnan, amíg értetek nem jövök, vagy valaki mástól meg nem halljátok az almabor jelszót!

Alice beleszagolt az áporodott, bűzös levegőbe, és már éppen tett volna valami megjegyzést, de Brooklyn megelőzte.

– És ha csak egyetlen nyavalygást is hallok tőletek, esküszöm, hogy én magam vezetem ide a kalózokat. Megértettétek?

Alice bólintott.

– Megértettük.

– Te nem bújsz el velünk együtt? – kérdezte Judy.

Brooklyn a fejét rázta.

– Nem. Nekem most meg kell győződnöm róla, hogy leadtuk a vészjelzést. Ti addig biztonságban lesztek itt.

Alice a szemébe nézett.

– Köszi, ööö… – Elhallgatott, mert a jelek szerint nem tudta, hogyan szólítsa Brooklynt.

– Komolyan? – nézett rá hitetlenkedve a lány. – Öt napot töltöttünk egy szűk hajókabinban, és még a nevemet sem sikerült megjegyezni?

– Oké, jogos – sütötte le a szemét Alice. – Egy elkényeztetett liba vagyok. De szeretném jóvátenni. Áruld el a neved, és ígérem, hogy egy életre megjegyzem!

Brooklyn már majdnem válaszolt neki, de aztán meggondolta magát.

– Igazából jobb is, ha nem tudod – mondta. – Mert amikor ennek az egésznek vége, és mindenki faggatni kezd, hogyan menekültél meg, a legjobb, ha engem meg sem említesz.

2.

Sydney

A három év alatt, amit az MI6-nél töltött, Sydney lógott már fejjel lefelé egy sziklaszirten, áttört alulról egy befagyott tó jegén, többször is leégette a saját szemöldökét, és végigrohant egy száguldó indonéziai vonat tetején is, kezében a saját készítésű robbanószerkezetével. Egy alkalommal úgy szökött meg az albán titkosrendőrség elől, hogy elrejtőzött egy szennyvízcsatornában. Mármint egy használatban lévő szennyvízcsatornában.

De nem a sok nehéz, veszélyes és iszonyatosan bűzlő feladatot utálta a legjobban ebben a munkában, hanem azt, hogy senkinek nem mesélhetett ezekről. A vonat, a szemöldök, a csatorna mind-mind bizalmas információnak számított. Csak a csapata tudhatott ezekről, senki más.

A „titkos” szó sajnos nem véletlenül szerepelt a „titkos ügynök” munkakör nevében.

Ezen a Sylvia Earle-ön töltött héten pedig különösen dühítette ez a titkolózás. Nagyszerű tudósok vették körül, akiket le szeretett volna nyűgözni, meg jó pár felfuvalkodott csitri, akiket szívesen lerúgott volna a magas lóról, mégsem szólhatott egyetlen szót sem azokról a dolgokról, amelyek annyira kalandossá tették az életét. Ehelyett kénytelen volt észrevétlenül meghúzódni a háttérben.

És Sydney ezt jól is csinálta. Olyannyira, hogy az egész hajóeltérítés során Brooklynon kívül senkinek nem tűnt fel, hogy eltűnt. Nem volt a főfedélzetre terelt lányok között, és azok között sem, akikre a mosókonyhában bujkálva találtak rá a támadók. Mintha a tenger nyelte volna el. Mert igazából ez is történt: a Sylvia Earle elfoglalásának idejét Sydney a víz alatt töltötte.

Egészen pontosan tizenkét méteres mélységben.

Azért indult engedély nélkül búvárkodni, hogy kitisztítsa kicsit a fejét. Már hetek óta nyugtalanította valami, de eddig nem sikerült pontosan megfogalmaznia magának, hogy mi az. Az utóbbi időben nem találta helyét a csapatban. És akárhányszor helyre akarta tenni magában a dolgokat, mindig az óceánhoz tért vissza.

Ausztráliában a tengerparton nőtt fel, és mindig akkor érezte magát a legotthonosabban, amikor a vízben volt, legyen az szörfözés, úszás vagy búvárkodás. Sydney képesített búvároktató volt; a brit haditengerészetnél kapott búvárkiképzést. Ez azt jelentette tehát, hogy minden, vízzel kapcsolatos manőverhez értett, a nyílt vízi mentéstől a víz alatti robbantásokig. Továbbá azt is jelentette, hogy tudnia kellett, mennyire rossz ötlet egyedül búvárkodni az éjszaka közepén. De az, hogy Sydney tudta, mi a helyes, nem feltétlenül jelentette azt, hogy meg is tette.

A legutóbbi MI6-es értékelésében azt írták róla, hogy „lényegében mindenfajta szabályra allergiás”. Ám az, hogy ennyi szabályt sértett egyszerre, még az ő esetében is durvának számított. Jelen pillanatban ugyanis legalább hat előírást szegett meg:

feltörte a búvárfelszerelések szekrényét,

engedély nélkül „vett kölcsön” egy búvárszettet,

felnőtt felügyelete nélkül ereszkedett a vízbe,

megfelelő fényviszonyok híján merült,

társ nélkül indult,

és ami a legfontosabb: bevetés közben elhagyta a helyét, és elérhetetlenné vált.

Az utolsó kihágást csak súlyosbította, hogy ezen a küldetésen ő volt az alfa, ami azt jelentette, hogy a terepen ő irányította a bevetést. Sydney persze meg tudta magyarázni a rossz döntéseit: öt nap nyílt tengeri utazás után és a veszély legapróbb jele híján biztos volt benne, hogy ez az egész csak vaklárma.

Az MI6 eredeti következtetése volt a helyes – gondolta, miközben magára öltötte a búvárfelszerelést a zsilipkamrában. – London sokkal valószínűbb célpont, mint egy Shetland-szigetek között úszkáló kutatóhajó.

Ráadásul a fitoplanktonokat sem tudta kiverni a fejéből. A vezető kutató az egyik laborgyakorlaton mesélt ezekről a biolumineszcens, vagyis valamilyen mechanikai hatásra sötétben világító, mikroszkopikus méretű élőlényekről. Be is mutatta őket: eloltotta a lámpát, és felemelt egy lombiknyi tengervizet, amelyben ilyen élőlények úsztak.

Sydney-t teljesen megbabonázta a látvány, amikor a megrázott üvegben a víz varázslatos, kavargó, kék fényű örvénnyé változott. Amikor azt is megtudta, hogy a fitoplanktonokat éppen ott gyűjtötték be, ahol a hajó horgonyoz, támadt egy ötlete.

Inkább álom volt ez, mint terv, egészen addig, amíg az éjszaka közepén fel nem riadt a hangos horkolásra. Lady Hawthorne és Judy Somersby folyamatosan és olyan hangosan horkoltak, hogy Sydney magában csak Lady Orrtrombnak és Judy Repesztinek becézte őket. Máskor, amikor nem hagyták aludni, arról álmodozott, hogy jól elpáholja őket a párnájukkal, aznap azonban kapva kapott az alkalmon. Még nem volt hajnali négy, ezért úgy gondolta, lesz elég ideje egy merülésre, és visszaér, mielőtt bárki felébredne a hajón.

A terve harminc percig tökéletesen működött. Sydney gondtalanul suhant a vízben, miközben mesébe illő, kék fénycsíkot hagyott maga után. A problémák, amelyek eddig gyötörték, távolinak tűntek, az pedig, hogy megszegi a szabályokat, jóleső izgalmat hozott lázadó lelkének. Az élmény egyszerre megnyugtatta és felvillanyozta.

Aztán meghallotta a zúgást víz alatt.

Túl gyenge volt ahhoz, hogy a Sylvia Earle egyik motorja legyen, de a magas, süvítő hangot nem lehetett összetéveszteni semmivel. Egy másik hajó is volt a vízben, és a hangból ítélve gyorsan közeledett.

A mélyből nézve csak egy remegő pöttynek tűnt, de amikor a jármű megállt a Sylvia Earle mellett, Sydney testét elöntötte az adrenalin. A lehető leggyorsabban vissza kellett térnie a hajóra, de nem lehetett óvatlan sem. Ha túl gyorsan emelkedik, komoly egészségügyi problémákat okozhat magának, és csak ront a helyzeten.

Félúton a felszín felé ötperces szünetet, dekompressziós megállót kellett tartania, hogy a teste hozzászokjon a víznyomás változásához, és a véráramából kiürüljenek a felgyülemlett gázok.

Míg várakozott, hallotta, hogy a motor újra felzúg. Felnézett, és látta, hogy a kisebb csónak a kutatóhajó tatjához manőverezik. Ekkor már elég közel volt ahhoz, hogy megállapítsa: egy Zodiac volt az, vagyis egy nagy sebességű mozgásra tervezett, felfújható gumicsónak, ami akár tizenkét embert szállítására is alkalmas volt. A brit haditengerészet a kommandós akciókon használt ilyeneket, de Sydney szinte biztos volt benne, hogy ezen a csónakon nem katonák utaztak.

A búvárórájára pillantott, és látta, hogy még négy percig és tizenhárom másodpercig kell várakoznia. Ezt tölthette volna önmarcangolással is, amiért ebbe a helyzetbe sodorta magát, de ő inkább arra használta az időt, hogy kidolgozza a stratégiáját. Gondolatban felidézte a tervet, amit még a bevetés elején szőttek. Még most is elég biztonságosnak találta. Brooklyn új volt még az MI6-nél, de már bebizonyította, hogy kiváló ügynök. Sydney biztos volt benne, hogy sikerül elbújtatnia Alice-t és Judyt a tat gépházában. Vagyis a két védendő személy egyelőre elvileg biztonságban volt.

Mit tenne a helyemben Anya? – tette fel magának a kérdést.

Anya volt a csapatuk vezetője, az MI6 ügynöke. Mellesleg férfi. Ő tanította a fiatalokat a kémmesterség fortélyaira, és minden fontos helyzetre tartogatott egy könnyen megjegyezhető, rímes aranyköpést. Ezeket ők csak anyaköpésnek nevezték. Sydney megpróbált felidézni egyet, ami segítene rajta. Eszébe is jutott egy: „Ami el van fuserálva, jó esély a javulásra.” Ezzel emlékeztette magát, hogy a hátrányokból előnyt, a gyengeségekből erősséget lehet kovácsolni.

Sydney nem volt a helyén, ez hátrány. Ugyanakkor ott volt, ahol soha senki nem számított volna rá, és ezt könnyen az előnyére fordíthatta. Kihasználhatta a meglepetés erejét.

Még tizenöt másodperc.

Ez a kis idő nem fog hiányozni – gondolta a lány, és teljes erőből hajtani kezdte magát felfelé a búváruszonyokkal.

Először a távolból megbizonyosodott róla, hogy senki nem maradt hátra a Zodiacon, aztán odaúszott, felhúzta magát, és benézett a csónak széle felett. Ekkor látta meg a kötélfogantyús, barna faládát. És ekkor kezdett igazán pánikolni.

– Oké – sóhajtott, amikor felismerte a dobozt, amit a kiképzésén látott utoljára. – Ez rossz hír.

A doboz a brit hadseregben rendszeresített lőszertároló volt, amelyben harcászati kategóriájú PE4 plasztik robbanószert tartottak. És ami ennél is aggasztóbbnak tűnt: a doboz nyitva állt. Üresen. Sydney levonta a következtetést: a bombát élesítették, és elhelyezték a Sylvia Earle-re.

Most már nem tudott annyira nyugodt maradni.

Megnézte, van-e a hajón rádió, amivel segítséget kérhetne, de csak egy sárga kézi adóvevőt talált. Bekapcsolta, de figyelt rá, hogy halkra állítsa. Egy darabig senki nem szólt bele, de aztán meghallott egy beszélgetést.

– Megtaláltad már őket? – kérdezte valaki türelmetlenül.

– Nem – válaszolt egy másik hang kelletlenül. – Üres a kabinjuk.

– És Karl?

A válasz csak rövid szünet után érkezett.

– Neki is nyoma veszett.

Az első férfi dühösen felmordult.

– Azonnal kerítsd elő őket!

Sydney azt nem tudta, kicsoda Karl, de feltételezte, hogy Alice-t és Judyt keresik. Ez azt jelentette, hogy Brooklyn jól végezte a munkáját. Ügyes kislány – gondolta boldogan Sydney. – Most akkor én jövök. De mit csináljak? Mit tehetek én? – A tekintete újra megállt a robbanószeres dobozon.

Újabb anyaköpés jutott eszébe. „Ha nem tudod, merre menj, állj meg, nézz szét, és figyelj!”

Sydney megállt, szétnézett, és rájött: a bombákat kell megtalálnia. Bízott benne, hogy képes lesz rá: nemcsak a robbanószerkezetekhez értett, de a Sylvia Earle tervrajzát is alaposan tanulmányozta, amikor Brooklynnal megkapta ezt a feladatot.

Ha kalóz lennék, hová telepíteném a bombát? – tette fel magának a kérdést. – A hídra? A gépházba? Vagy az egyik kabinba?

Aztán eszébe jutott, hogy amikor megérkezett, a Zodiac rövid időre megállt a Sylvia Earle mellett.

Biztos, hogy a bombát nem vitték fel a fedélzetre – gondolta, és mosoly szökött az arcára, amikor összeállt a kép. – Ott valaki megtalálhatná. Tehát kívülről rögzítették a hajótestre.

Visszahúzta a búvármaszkot az arcára, és hangtalanul a vízbe ereszkedett. Ideje volt munkához látni.

3.

21 perc, 13 másodperc

A SYLVIA EARLE FŐFEDÉLZETÉN

Emil Blix még soha életében nem vett részt emberrablásban, és a tapasztalatlansága egyre jobban meglátszott. A támadás egész jól kezdődött, a parancsnoki híd megrohamozásáig minden simán ment, attól fogva viszont sorban jöttek a pofára esések.

Először a tervezettnél sokkal tovább tartott összeterelni mindenkit. Aztán az egyik embere eltűnt, miután a rádión valami „ehenana” nevű dologért könyörgött. És ami a legfontosabb: sehol sem találták a két gyereket, akit el kellett volna rabolniuk.

– Hol vannak?! – kérdezte ordítva a hajó tengeriemlős-megfigyelő teraszán összebújva gubbasztó lányoktól, miközben Alice és Judy fényképét lobogtatta a kezében. A tucatnyi gyerek egy nappal ezelőtt elkerekedett szemmel figyelte ugyanitt az orrtőke jobb oldalán úszó kardszárnyúdelfin-rajt. Most az előttük fel-alá járkáló Blixet nézték, rettegéssel a szemükben.

Nem sokkal múlt hat óra, a nyirkos reggeli szél hidegen süvített. Egy Ashlee nevű tizennégy éves lány összeszedte a bátorságát, és válaszolt:

– Nem tudjuk. Mindannyian aludtunk. Senki sem látta őket.

– Valakinek tudnia kell! – fortyogott a férfi. Miután mindenkinek elkobozta a telefonját, levette a símaszkját is. A lányok látták, hogy a feje vörös a haragtól. – És ha nem mondjátok el nekem, annak nagyon, de nagyon rossz vége lesz!

A fenyegetés nemcsak ijesztőre sikeredett, de ráadásul igaz is volt. Az időzített robbanószerkezetet ugyanis, amit a hajó oldalához erősített, úgy állította be, hogy huszonegy perc tizenhárom másodperc múlva működésbe lépjen. Emil Blix lassan kifutott az időből.

Brooklyn a főfedélzetről a hídra vezető acéllépcső mögötti búvóhelyéről figyelte a jelenetet. A földön guggolt, és a két lépcsőfok közötti résen leselkedett. Sem a tudósok, sem a legénység tagjai nem voltak a túszok között, így a lány arra következtetett, hogy a felnőtteket egy biztonságosabb helyen őrzik a kalózok. De Sydney sem volt közöttük.

Hol vagy, Syd? – töprengett a lány. – Miben mesterkedsz?

A SYLVIA EARLE HAJÓTESTÉN KÍVÜL

Sydney fejében csak úgy keringtek a számok, erősen kellett koncentrálnia, hogy ne zavarodjon össze. Az első szám a hatvanötös volt. A hajótest hossza. Erre emlékezett, mert mindent megtanult a Sylvia Earle-ről, amit csak tudott, amikor a küldetésre készült.

Hatvanöt méter egyáltalán nem tűnt soknak a tervrajzon vagy a számítógép képernyőjén, elvégre az nem sokkal több, mint egy uszodai medence hossza. Csakhogy amikor a hajó mellett, bomba után kutatva kellett ugyanezt megtennie, akkor ez a táv nagyon is hosszú volt. Sydney nem tudott gyorsan haladni, mert a víz alatt és a víz felett is keresgélnie kellett, miközben a tenger áramlatával és hullámaival küzdött, ráadásul az uszodai medencében sportolókkal ellentétben neki a nehéz búvárfelszerelést is cipelnie kellett, azt meg nem száguldozásra tervezték, hanem arra, hogy biztonságos legyen.

A második szám az ötvenes volt. Ezt mutatta a búvárpalack nyomásmérője. A számot pirossal írták, mert amikor a mutató odaért, az embernek meg kellett szakítania a merülést. Ilyenkor legjobb esetben is nagyjából tizenöt percre elég levegő maradt a tartályban, de ehhez az kellett volna, hogy Sydney nyugodtan és egyenletesen lélegezzen. Ő viszont az adrenalin hatása alatt egész biztosan nagyobb levegőket vett a kelleténél, és gyorsabban fogyasztotta a maradék levegőt.

A bombát a hajó hátsó részénél találta meg, egy méterrel a vízszint alatt. Egy úgynevezett tapadóakna volt, amit mágnessel rögzítettek a hajótestre. Sydney tanult ezekről a haditengerészetnél, és rögtön eszébe is jutott egy nyugtalanító tény: úgy is be lehetett állítani őket, hogy automatikusan felrobbanjanak, amint valaki megpróbálja eltávolítani.

Még ennél is aggasztóbb volt azonban szerkezet helye. A tapadóaknákat nem hajók elsüllyesztésére használták, mint a torpedókat. Ezek csak használhatatlanná tették a járműveket. Az ilyen időzítővel vagy távirányítással aktivált bombák csak a külső borítást rongálták meg, hogy a hajótest egy része megteljen vízzel. A kalózok nyilván úgy számoltak, hogy a kiérkező parti őrség vagy haditengerészet a lék miatt bizonyára az utasok kimentésének és a hajó kiürítésének lát neki azonnal, ami annyira lefoglalja majd őket, hogy ők addig gond nélkül elmenekülhetnek.

Csakhogy ez az akna most sokkal nagyobb veszélyt jelentett. Amikor Sydney végigpásztázta lámpájával a hajót, néhány méterre a bombától meglátta a manőverező hajtóműveket. Ez azt jelentette, hogy a robbanószerkezet közvetlenül az ezeket rejtő gépház külső falához tapadt.

Vagyis ha Brooklyn tartotta magát a tervhez, akkor Alice és Judy épp a bomba hatósugarának kellős közepén rejtőzött.

A SYLVIA EARLE FŐFEDÉLZETÉN

Brooklyn tisztában volt vele, hogy egy harmadik MI6-ügynök is van a fedélzeten, de nem tudhatta biztosan, hogy ki az. Sydney-vel az út során megpróbálták kitalálni, és néhány napig az egyik tudósra gyanakodtak, végül úgy találták, hogy mégis Hannah Delapp a legvalószínűbb jelölt. Hannah a hajó másodtisztje volt, és azért is gyanús, mert ő volt a legénység legújabb tagja: csak erre az útra szegődött el a Sylvia Earle-re. Elsődleges feladata az volt, hogy a hidat felügyelje éjjelente, de gyakran délután is rajta tartotta a szemét a dolgokon, amikor elvileg aludnia kellett volna.

– Tisztára, mint egy kém – jelentette ki magabiztosan Sydney.

Hannah volt szolgálatban, amikor a kalózok lerohanták a hajót, így elképzelhető volt, hogy a nőt ártalmatlanították, és nem maradt ideje leadni a vészjelzést. Brooklyn kénytelen volt abból a feltételezésből kiindulni, hogy a szárazföldön senki sem sejti, mekkora veszélyben vannak. Bármennyire is meg akarta tehát találni Sydney-t, az elsődleges célja az volt, hogy aktiválja a hajóvédelmi riasztórendszert, hivatalos rövidítésével SSAS-t. Ez egy néma vészjelzés, olyasmi, mint a bankokban. A Sylvia Earle fedélzetén senki nem tudna róla, hogy Brooklyn riasztott, a szárazföldön viszont több vészjelző is beindulna, és azonnal a hajó segítségére sietnének.

A gond csak az volt, hogy az SSAS gombja a hídon volt, a lány pedig nem tudta, hogyan juthatna fel oda észrevétlenül. Valami komoly dologgal el kellett terelnie a kalózok figyelmét, hogy közben felrohanhasson a lépcsőn a vezérlőpulthoz, mielőtt bárki rájön, mi történik valójában.

A legjobb ötlete a kinyúló tatra szerelt portáldaru volt. Ezt eredetileg arra használták, hogy csónakokat és bójákat emeljenek ki a vízből, de most talán figyelemelterelésnek is megteszi. Ha sikerül bekapcsolnia, a kalózok kénytelenek lesznek utánanézni, mi történt, és talán elhagyják az őrhelyüket. Ezzel Brooklyn talán elég időt nyer. Éppen azon töprengett, hogyan hozhatná működésbe távolról a darut, amikor valaki a vállára tette a kezét.

Nagyon nagy lapátkéz volt.

A lány megfordult, és régi ismerősével, Ehenana úrral találta magát szemközt. A behemót ezek szerint kiszabadult a labor raktárából. Az álla duzzadt volt, arcát vörös foltok tarkították, ajka pedig lilán felduzzadt. Brooklyn ennek ellenére úgy tett, mintha egy rég nem látott baráttal futott volna össze.

– Hát itt vagy! – mosolygott rá. – És milyen jól nézel ki! Gyorsan gyógyulsz. Megtaláltad az ellenanyagot?

A kolosszus nem válaszolt, csak felmordult, erősen megmarkolta Brooklyn vállát, és kirángatta őt a lépcső mögül. A lány agya közben vadul zakatolt: megpróbált összerakni egy tervszerűséget, miközben a melák Blixhez vezette őt.

Nem jutott sokra.

– Karl, hol voltál? – kérdezte dühösen Blix. – Próbáltalak elérni, de… – Elakadt a szava, amikor meglátta a sérüléseket a társa arcán. – Mi történt az arcoddal?

Karl válaszolni próbált, de a nyelve és ajka még nem működött eléggé, ezért a „virágos tengerisün” szó a szájából „viháho heneihün”-nek hangzott. A pasas inkább fel is adta, és válaszként először Alice és Judy képére, aztán Brooklynra mutatott.

A lényeg így is átjött.

Blix a lányhoz fordult.

– Te tudod, hol vannak! – Vészjóslóan elmosolyodott, és hozzátette: – Nagyszerű!

Brooklyn megpróbálta kidumálni magát a szorult helyzetből.

– Hát, igazából csak annyit tudok, hogy…

Karlnak viszont már elege volt ebből. Hatalmas mancsával egyszerűen befogta Brooklyn száját, és sikerült valahogy kinyögnie:

– Hudja.

– Pompás! – mondta reszelős hangon Blix. – Vezess oda hozzájuk! Most azonnal!

– Én… én nem… nem lehet – hebegett a lány.

Blix nagyon közel lépett hozzá, és lehajtotta a fejét. Az orruk szinte összeért.

– Ó, dehogynem.

Brooklyn kétségbeesetten próbált felidézni egy odavágó anyaköpést, de semmi nem jutott eszébe. Ha mást nem tehet, legalább az időt húzhatja. És ennek legjobb módja, ha nem kémként gondolkodik, hanem mint egy közönséges tizenkét éves. Azonnal hamis könnyek szöktek a szemébe.

– Ha odaviszlek, akkor Alice és Judy meglát engem. És a többiek is tudni fogják – szipogott, miközben a fedélzeten kuporgó lányok felé intett a fejével. – Mindenki tudni fogja, hogy segítettem neked. Tudod te, milyen fontos emberek a szüleik? Judy anyja parlamenti képviselő, Alice meg a királyi család tagja. Tönkre fognak tenni engem! Kirúgatnak az iskolából! És nekem akkor végem!

Blix elmosolyodott.

– Nem az én bajom!

Brooklyn letörölte az arcán gördülő könnyeket, és elfordította a fejét, hogy összeszedje magát. Ekkor jutott eszébe a hajónéző túra, amelyre a kapitány vitte őket, miután kihajóztak az aberdeeni kikötőből. Lassan körvonalazódni kezdett a fejében egy tervszerűség.

– Én nem vihetlek oda – mondta látszólag kissé megnyugodva. Visszafordult a férfihoz, és suttogva folytatta. – De megmutathatom, hova bújtak.

– Hogy érted? – kérdezte Blix.

– Odafent láttam a hajó részletes tervrajzát a falon. Vigyél oda, és én megmutatom, hogy pontosan hol van a két lány! Így ők nem látnak engem, és senki sem tudja meg, hogy én segítettem nektek.

– Te nem vagy abban a helyzetben, hogy…

Brooklyn a szavába vágott, mielőtt a kalóz belelovalhatta volna magát.

– Meg akarod találni őket, vagy nem?

Blix nem szívesen hagyta, hogy egy tizenkét éves lány parancsolgasson neki, de nem volt vesztegetni való ideje. Kevesebb mint tizenhét perce maradt a bomba robbanásáig, és a terve szerint addigra Alice-t és Judyt át kellett vinnie a Zodiacra.

– Na jó – bólintott. – Hol az a térkép?

Most Brooklynnak támadt kedve mosolyogni, de természetesen elfojtotta a vágyat.

– Fent a hídon, a vezetőfülkében.

Ezek szerint egyáltalán nem volt szüksége a darura. Ő maga volt a figyelemelterelő hadművelet.

A SYLVIA EARLE HAJÓTESTÉN KÍVÜL

A filmekben a bombákon szép nagy, könnyen olvasható kijelző van, hogy mindenki pontosan tudja, mikor fog felrobbanni. A tapadóaknára nem jutott ilyen, így Sydney-nek fogalma sem volt, mikor jön a detonáció. Feltételezte, hogy legalább addig nem, amíg a kalózok a fedélzeten vannak, ezért úgy döntött, hogy amíg meg nem hallja a Zodiac motorjának zúgását, biztonságban van. Vagyis hát a biztonság talán nem a legtalálóbb kifejezés, de Sydney akkor is ezzel nyugtatta magát.

Azzal viszont tisztában volt, hogy a búvárpalackjában már csak néhány percre elegendő levegő maradt. A nyomásmérő mutatója már bőven a piros tartományban járt. Sydney igyekezett lassan és nem túl mélyen lélegezni, miközben megvizsgálta az aknát.

A kiképzése alatt dolgozott a hadseregnek gyártott aknákkal, de ez úgy nézett ki, mintha valaki a garázsában rakta volna össze. Ennek volt jó és rossz oldala is. A jó, hogy így talán van valamilyen hibája, amit Sydney kihasználhat. A rossz, hogy a sufniakna könnyebben robban fel véletlenül.

A bomba úgy festett, mint egy nagy acéltál, a két oldalán pedig egy-egy hosszú nyúlvány indult ki belőle a hajótest mellett. Azokban voltak a mágnesek. Sydney éppen a nyúlványokat tanulmányozta, amikor megszólalt a vészjósló hang. A légszabályozó kattogása. Sydney soha életében nem hallotta még ezt, de tudta, mit jelent.

Elfogyott a levegője.

4.

Bumm!

Az Umbra nevű nemzetközi bűnszervezetet kizárólag a pénzszerzés motiválta. Alice-t és Judyt sem politikai, hanem tisztán anyagi okokból tervezték elrabolni. Az Umbrának semmilyen álláspontja nem volt a brit monarchiával kapcsolatban, és az sem érdekelte őket, hogy Judy anyja melyik párt képviselője a parlamentben. Kizárólag azért választották őket, mert tudták, hogy a lányok családja képes és hajlandó is nagy összegű váltságdíjat fizetni értük.

Blix kapva kapott az alkalmon, hogy végrehajtsa az emberrablást. Eddig elsősorban csempészként dolgozott, lopott árut szállított az Északi-tengeren. Ez volt hát az esélye, hogy megmutassa az Umbra fejeseinek: többre is képes.

Ez egy próbatétel volt tehát, amelyen, egyelőre úgy tűnt, csúfos kudarcot vallott.

Most ébredt rá, hogy több embert kellett volna hoznia. Heten jöttek a Zodiacon, de ebből négynek folyamatosan a túszokat kellett őriznie, mindkét csoporttal ketten-ketten maradtak. Egyvalaki a hídon figyelte a rádiós kommunikációt, így nem maradt más, csak ő és Karl, akinek megmagyarázhatatlan eltűnése miatt most kifutottak az időből.

Blix remélte, hogy Brooklyn minden gondját megoldja majd. Ha a lány elvezeti őt Alice-hez és Judyhoz, akkor még utolérhetik magukat. Elindult hát vele a hídra, és meglepetten látta, hogy Karl is velük tart.

– Te meg hova mész?

– Veled – dörmögte a melák.

– Minek?

A pasas Brooklyn felé intett a fejével.

– Trükkös a csaj.

– Tizenkét éves! – csattant fel Blix. – Szerintem elbírok vele. Vigyázz inkább a túszokra! Az arcod láttán biztosan összecsinálják magukat.

Karl összehúzta magát, bólintott, és visszasétált a tengeriemlős-megfigyelő teraszra, miközben Blix Brooklynnal felment a lépcsőn a hídra.

– Te intézted el így az arcát? – kérdezte Blix. Inkább kíváncsinak tűnt, mint bosszúsnak.

– Nem tudom, miről beszélsz – válaszolta a lány nem túl meggyőzően.

Blix felkacagott.

– Érdekes.

Brooklyn menet közben alaposan megfigyelte a kalózt, hogy később részletesen leírhassa őt az MI6-nek. A férfi haja és dús szakálla fekete volt, egyik füle mögött egyenetlen sebhely húzódott. Két tetoválás is látszott rajta: egy kék-piros farkas a nyaka oldalán és három csillag a bal kézfején.