Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-089-3

ISBN e-book: 978-3-99146-089-3

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: Dmitry Mikhaylov, Casejustin | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

A regény teljes mértékben kitalált történet, kitalált helyszínekkel és szereplőkkel.

Első rész

1. fejezet
Kezdődik a középiskola

2007 nyár végén Rózsa már nagyon izgul, mert hétfőn, szeptember 3-án fogja megkezdeni a középiskolai tanulmányait egy teljesen új iskolában és közösségben. Még nem is sejti, hogy ezt a dátumot örökre meg fogja majd jegyezni – nem a fejében, hanem a szívében.

Eljön a nagy nap, elindul az iskolába, mit is sejtve arról, mi vár rá. Mikor beér, a teljesen idegen helyen azt sem tudja, hogy hol van. Nem is nézve az osztálytermekre bemegy az elsőbe, amin azt látja, hogy „9”. betűjelét nem is figyeli, mert ez neki még új. És ekkor történik valami, ami örökre megváltoztatja az életét: még jobban megismeri általános iskolai jó barátját, aki annak idején két osztállyal felette járt, most pedig – legalábbis Rózsa ezt hiszi – osztálytársak. Ám miután egy kicsit elbeszélgetett Bálinttal, rájött, hogy ő rossz helyen van, és tulajdonképpen évfolyamtársak lettek. A fiú segített megmutatni Rózsának a helyes osztálytermet. Rózsa mindezt megköszönte Bálintnak, majd mindketten most már tényleg a saját osztálytermükbe távoztak. Rózsa megismerkedett új osztálytársaival. Ebbe az új osztályba most kereken 20-an jártak. Neki már soknak számított, hiszen általánosban alig a fele volt a létszám. És, bár nem volt annyira barátkozó típus, már az első nap talált magának barátnőt is. Hazaérve elgondolkodott a reggeli kis megkeveredésén és Bálint kedvességén, majd rájött valamire – valamire, amivel még ő maga sem volt teljesen tisztában; nem is sejtette, vagy lehet, csak épphogy –, miszerint a szerelem érzése bomlott ki a szívében Bálint irányába.

Az elkövetkezendő hónapok heteinek minden napján előfordult, hogy ha csak futólag is, de látta Bálintot, és szívében egyre jobban erősödött a szerelem érzése.

***

A Rózsáétól nem messze lévő másik iskolában Brigi szintén folytatja középiskolai tanulmányait. Neki kicsit könnyebb, mert nem teljesen új az iskola, és a társaság sem, mert nyolcosztályos gimnáziumban tanult, és ott is folytatja középiskolai tanulmányait. És bár vannak, akik csak most csatlakoztak az osztályukhoz, így is remek osztályközösség volt kialakulóban.

Ennyire különböző sorssal, más és más iskolával Rózsa és Brigi soha nem tudnának egymásról, ám még nem sejtik, mit tartogat számukra a jövő.

***

Innen nem messze, egy általános iskolában, Laura még csak a hetedik osztályt folytatja, és éli a 13 évesek szokásos életét a barátnőivel.

***

Telik az ősz, és Rózsa mindennap Bálintot figyeli, és mindennap örül, ha csak egy-egy pillanatra is, de láthatja. Eközben a lány megtetszik egy nála talán három évvel idősebb fiúnak, Dénesnek. Dénes mindenhogyan próbálja felhívni magára a figyelmet, hogy Rózsa észrevegye, de addigra ő már csak Bálintot keresi. Minden reggel, amint átlépi, a kaput, azt várja, mikor fogja először megpillantani. Rózsa osztálytársai már mind észrevették, hogy Dénesnek tetszik Rózsa, de azt senki sem tudja – még a lány legjobb barátnője, Réka sem –, hogy Rózsa szíve már foglalt.

Így érkezik el az első középiskolai karácsony Rózsa számára. Az ünnepig szinte majdnem mindennap látta Bálintot, és egyre jobban érezte, hogy beleszeretett. Az iskolai karácsonyi ünnepségen, ami az utolsó tanítási nap előtti este zajlott, Rózsa kicsit csalódott, mert nem látta szerelmét, mivel az iskolai rendezvényen való megjelenés nem volt kötelező. De az utolsó tanítási napon, mielőtt mindenki elment volna a téli szünetre, Rózsa láthatta – igaz, csak úgy, hogy elment a termük előtt és benézett –, legalább láthatta és már ennek is örült.

De Bálint ebből semmit sem sejtett. Annyit vett észre csupán, hogy Rózsa mindig figyeli, de nem értette, hogy vajon miért. Ő csak a saját érzéseivel foglalkozott, és nem hitte, hogy Rózsa tényleg szeretheti, hisz’ – mint minden korabeli fiú – a saját érzéseiben sem volt teljesen biztos. És mint a jövendő párkapcsolataira vonatkozóan, a szerelemben sem akart elhamarkodottan dönteni: fiatal volt még, 17 éves – gondolta, megvárja még, mit súg a szíve.

***

Eközben Brigi iskolájában is eljött a karácsony. Ott egész máshogy zajlott, mint Rózsákénál, de az ünnep előtti utolsó tanítási nap itt is hagyományosan ünnepi hangulatban telik. Brigi és két legjobb barátnője úgy döntött, hogy a szokásos iskolai húzáson kívül külön is megajándékozzák egymást karácsony alkalmából. Miután a közös ünneplés lezajlott és mindannyian kellemes ünnepeket kívántak egymásnak, Brigi és barátnői, Elizabet és Andrea, beültek egy cukrászdába, és egy-egy sütemény mellett megtartották közös, baráti karácsonyukat. A jövőn elmélkedtek, hogy hol fognak majd tartani 9-10 év múlva. Miközben ezen elmélkedtek, meglátták az egyik osztálytársukat (aki Briginek nagyon tetszett) egy lánnyal, a velük párhuzamos osztályból. A lányok nem is sejthették, hogy osztálytársuknak és évfolyamtársuknak ez az első randevújuk, és hogy csak nemrég jöttek össze, illetve, hogy a szerelmük még csak alakulófélben van.

Miután a barátnők elköszöntek egymástól, Brigi kicsit csalódottan ment haza, tudván azt, hogy a fiú, aki tetszett neki, így, hogy mással jött össze, őt már észre sem fogja venni. Úton hazafelé összefutott az egyik tanárával és annak hetedikes kislányával, Laurával. Brigi és Laura összebarátkoztak, hisz’ csak két év volt közöttük. És bár Briginek volt egy idősebb fiútestvére, mégis úgy tekintet Laurára, mintha a húga lenne, akit mindig szeretett volna, és Laura is így nézett Brigire. A szünidő és az ünnepek alatt Brigi teljesen elfelejtette kiszemeltjét, mert teljesen lekötötte a családja, a barátnői, akikkel a szünet mindennapján vagy találkozott, vagy beszélgetett, vagy pedig fogadott húgával (mert már csak így hívta Laurát) volt elfoglalva, akivel beszélgetett és ellátta pár jó tanáccsal, vagy segített neki valamelyik iskolai feladatában. Pedig Laura sem volt egy elveszett leányzó, sőt korához képest igencsak talpraesett, de azért jólesett neki Brigi segítsége, mert azért a szíve mélyén mindig is vágyott arra, hogy legyen egy testvére, és most egy szerencsés véletlennek köszönhetően kapott egy fogadott nővért.

***

Így a háromból két sors már találkozott is, Rózsa pedig a szünidőben talán még egy kicsit örült is annak, hogy rendezheti az érzéseit, és nem látja mindennap titkos szívszerelmét. Nagyon örült a karácsonyi ajándékainak. Mivel abban az időben már két hobbija is volt – az olvasás és a zenehallgatás –, ezért a szülei meglepték egy MP4-lejátszóval, amire egy ismerősük segítségével tetettek zenéket, amiket Rózsa szeretett. Ők még akkoriban nem értettek hozzá, és úgy gondolták, később, ha változik az élet, mindezt a zenegyűjteményt ő maga alakítja majd a saját ízlése szerint, ami biztosan változni fog az idők folyamán. Kapott könyveket is, mert nemrégiben rászokott az olvasásra. A szülei a rokonaival együtt így gondolták, hogy már elég idős a romantikus történetekhez, így hát ilyen műfajú regényeket kapott még. Tehát megvolt a szünidei elfoglaltsága, és egyszer úgy hozta a szerencsés véletlen, hogy láthatta Bálintot is – igaz, csak messziről, és épp, hogy csak elmentek egymás mellett az utcán –, és Rózsa ettől is boldog volt. A szünidő leteltével már alig várta, hogy találkozhasson legjobb barátnőjével, aki szintén nagyon várta már a viszontlátást Rózsával, mert fantasztikus hírei voltak. Amint Réka és Rózsa találkoztak, Réka már alig várta, hogy elmesélhesse barátnőjének a fejleményeket, amik az otthon töltött szünidőben történtek vele. Már reggel kerestek egy ablakfülkét, ahol beszélgethettek, majd Réka így folytatta:

– Képzeld csak, Csabával, az egyik általános iskolás osztálytársammal kialakulóban van valami. Amíg én ide jöttem tanulni, addig ő a fővárosba, és már a siker is kezd rátalálni. Mivel a családjaink jóban vannak, ezért mi is nagyon sokat találkoztunk a szünidőben.

– Ez csodálatos hír, Réka. És még mi történt? Biztos vagyok benne, hogy nem csak ezt akartad mondani.

– Hát, jól látod. Van még valami. Az egyik találkozásunk alkalmával, ami a szilveszter előtti napon történt, mindannyian hivatalosak voltunk egy esküvőre. Csabáék azért, mert az ő 15 évvel idősebb bátyja volt a vőlegény, a mi családunk pedig azért, mert a mennyasszony az én nővérem volt, aki nálam 11 évvel idősebb. Csabával mi ketten voltunk a tanúk. A lakodalom alatt Csaba meghívott a másnapi szilveszteri koncertjére a fővárosba, amit egy osztálytársával együtt rendeztek, közösen. Egy kisebb fővárosi klubban volt, és amikor beköszöntött az újév, 2008, pontban éjfélkor megcsókolt. Az első újévi csók. Onnantól számoljuk a kapcsolatunkat.

– Vagyis akkor összejöttetek?

– Igen. Egyelőre igen, aztán ki tudja, mit hoz még a jövő.

– Jaj, Réka, úgy örülök neked. Bárcsak én is ilyen jó hírekkel szolgálhatnék számodra, de sajnos nem.

– Pedig már az egész osztály tudja, hogy tetszel Dénesnek. Tudod, aki 3 osztállyal jár felettünk.

– Réka. Légy szíves, ne beszélj nekem erről. Elárulok neked egy titkot: az én szívem már foglalt.

– Foglalt? Kibe vagy szerelmes? És mióta?

– Hát…

– Rózsa, bökd már ki!

– Van egy srác, Bálint, a velünk párhuzamos osztályban, akit már ismertem korábbról, általánosból. Akkor csak régen még szinte észre sem vettem, de most, középiskolában, mikor szeptemberben idekerültem, tudod, véletlenül az ő termükbe mentem be. Akkor történt: segített megtalálni a saját osztályomat, titeket. Az én szívemben pedig elindult valami.

– Rózsa, te szerelmes vagy. Az a fény a szemedben, ahogy ezt elmondtad, határozottan ezt sugallja. Most már értem, miért nem veszed észre, hogy Dénes próbál közeledni feléd.

– Ígérd, meg hogy megőrzöd a titkomat. Ha bárkinek is elmondod… De én valahogy azt érzem, hogy – egyelőre még csak titkon – Bálinthoz tartozom, a szívem Bálinthoz tartozik.

– Nem fogom, ígérem, de nem szeretném, hogy 10 év múlva is a reménytelen szerelmeden bánkódjunk. Remélem, akkor is barátnők leszünk még.

– Az már biztos, mi mindig barátnők leszünk. És remélem, nem fogunk a reménytelen szerelmemen bánkódni, mert akkorra már mindketten boldog házasságban élünk majd, vagy az esküvőnkre fogunk készülni. Szerintem sok dolog történik még addig velünk, messze van 2017, 2018.

– Remélem is, hogy így lesz.

***

Eközben Brigi is visszatért a szünet után az iskolába. A tízpercekben a barátnőivel megbeszélték, mi történt velük a karácsonyi iskolai szünidő alatt. Miközben Elizabet és Andrea arról számolt be, hogy az ünnepek alatt mindketten megismerkedtek valakivel, Brigi mesélt a barátnőinek fogadott húgáról, Lauráról. De közben a szíve nagyon fájt, mert bár kivételesen szépnek számított – pedig még csak 15 éves volt akkor –, mégsem találkozott senkivel, akinek ő is megtetszett volna, pedig neki már tetszettek fiúk. Ekkor még csak sejtése sem volt arról, hogy mit tartogat számára a jövő, amikor megismerkedik igaz szerelmével.

***

Telt-múlt a hónap, Rózsa szinte majdnem mindennap látta szerelmét. Így jött el a március 15.-ei ünnepség március 14.-én, mivel az ünnep napja szombatra esett. Bálinték osztálya szerepelt. Rózsa nagyon élvezte a megemlékező műsort, mert így legalább láthatta és hallhatta is titkos szívszerelmét. Hazaérve azt gondolta, hogy talán az otthoni megemlékezésen is látni fogja, ezért elment, de sajnos ez a találkozás nem történt meg. A remény azonban, hogy hétfőn újra látja, még ott élt a szívében.

Elszaladt az idő, lassan végéhez ért a tanév. Eljött a végzősök ballagásának a napja, amikor a többi osztály feladata volt díszíteni és sorfalat állni. Be volt osztva, hogy melyik osztály melyik folyosószakaszt díszíti majd, és a szerencsés véletlennek köszönhetően a két kilencedikes osztály két egymás mellé eső folyosószakaszt kapott, így a két osztály a díszítés egész ideje alatt egymástól kért kölcsön segédeszközöket, zöldeket és virágokat. Ám Rózsa életében nem zajlott a díszítési idő vidáman és önfeledten, mert hiába kerültek szerelme osztályával szomszédos folyosószakaszokra, Bálintot mégis csak az első díszítési napon látta, amikor visszaadott egy kölcsönkapott széket. De nagyon örült, amikor elkezdődött a ballagási ünnepség, mert amikor beálltak a sorfalba, hogy a végzős 12. osztályosok kivonulhassanak, a másik oldalon meglátta őt. A szíve vadul elkezdett dobogni: arra már rájött Szeptemberharmadika óta, hogy szereti, beleszeretett. Sajnos arra is, hogy ő élete első, bár reménytelen, de igaz szerelme, és ezt egy napon a fiú is meg fogja tudni.

***

Eközben Laura az általános iskola 7. osztályának már majdnem a végéhez ért, és nagyon örült annak, hogy fogadott nővére, Brigi, annyi mindenben segít neki a tanulásban és az élet dolgaiban is.

Eközben Brigiék iskolájában is ballagásra készültek. Ott egészen máshogy zajlott a ballagás, mint Rózsáéknál, de ott is sorfalba kellett állniuk az alacsonyabb évfolyamosoknak, és a következő héten azért ugyanúgy mentek iskolába, még úgy is, hogy a végzősök érettségiztek. Eltelt ez a hét is, és Brigi pénteken teljesen véletlenül megismerkedett egy fiúval. Még csak pár szót váltottak, de Briginek szimpatikusnak tűnt. Két évvel járt felette az iskolában, Dominiknek hívták, és úgy búcsúztak el, hogy alig várják, hogy hétfőn újra beszélgethessenek.

***

Mindeközben Rózsa iskolája szépen a tanév végére ért. A lány sok mindenből javított, ami az általános iskolában még gyengébben ment neki. Lezárták a tanévet, megvolt az ünnepélyes évzáró is, mindenki mehetett haza a nyárra. Rózsa abban reménykedett, hogy nyáron azért láthatja majd titkos szerelmét.

Brigiék iskolájában, és Lauráéknál is lezárult a tanév. Brigi úgy indult neki a vakációnak, hogy gyakran fog találkozni Dominikkel, és Laura is várta már a nyarat.

2. fejezet

2008 nyara

Brigi a szünetben sokszor találkozott Dominikkel, de azért fogadott kishúgát, Laurát sem hanyagolta el, nyáron is gyakran meglátogatta, ahogyan Laura is Brigit.

A nyár egyik napján, amikor Rózsa is bent volt a városban édesanyjával valamiért, egyszer csak egy boltban véletlenül összefutott a két barátnővel, akiknek persze még nem tudta a nevét. És ím, ekkor történt az, hogy a három sors egy pillanatra találkozott, bár még nem ismerhették egymást.

Így telt a nyár, a három lány részéről kisebb-nagyobb fordulatokkal, de jelentősebb esemény nélkül.

Július 7-én Brigi és Laura a kislány családjával megünnepelték Laura 14. születésnapját, amin mindenki jól érezte magát. Majd később, még ugyanebben a hónapban, július 25-én Brigi 16. születésnapját ünnepelték az ő családjával, amire persze Laura is hivatalos volt, és természetesen Dominik is. Itt is mindenki nagyon jól érezte magát.

És ha Brigi sejtette volna a jövőt, hogy tíz év múlva, ezen a napon hol lesz és mit csinál épp, nagyon meglepődik, de a jövőt nem ismerheti senki. Az élet és a sors már csak ilyen: alakít és fordulatokat hoz.

Így köszöntött be az augusztus, és Rózsa is készült a 16. születésnapjára, augusztus 8-ra, ami akkor péntekre esett. Rózsa csak reménykedhetett abban, hogy látni fogja titkos szerelmét, de ez nem történt meg, csak a rákövetkező vasárnapon, a templomban, ami nagy örömmel töltötte el Rózsa szívét.

Így telt el a nyár a három lány számára. Egy pillanatra a három sors találkozott, majd várták a szeptemberi becsengetést, hogy mindannyian újra találkozhassanak rég látott osztálytársaikkal és barátaikkal.

3. fejezet
A második év középiskolásként, a 2008–2009-es tanév

Eljött a második év is a középiskolában Rózsa számára, és az első évfordulója annak, hogy beleszeretett Bálintba, régi ismerősébe, már pont egy éve.

Teljesen átlagosan kezdődött az év. Rózsa szinte majdnem mindennap láthatta titkos szerelmét, ám Bálint még mindig nem is sejtett semmit arról, hogy él egy lány, aki őt teljes szívévvel szereti. Az első nevezetes alkalom, amikor „hivatalosan” is figyelhette őt – úgy, hogy mégsem tudott senki semmit arról, közben mi zajlik a lelkében –, az október 23-ai ünnepség volt. Mivel Bálinték osztálya szerepelt, és Bálint volt a narrátor – vagy műsorvezető –, Rózsának repesett a szíve, amikor meglátta a mikrofonnál őt, és hallotta beszélni, ami egy narrátor esetében elég sűrűn előfordult. Mivel október 23-a csütörtöki napra esett, így az ünnepség szerdán volt, utána tanítás végén mindenki elment a hosszú hétvégére, sőt mi több, nem csak hosszú hétvégére, hanem őszi szünetre is, és csak november 3-án mentek újra iskolába. Rózsa reménykedett abban, hogy az őszi szünetben már végre valahogy, valamilyen módon látni fogja Bálintot, de reményeivel ellentétben ez sajnos megint csak nem történt meg.

***

Brigi a 10. osztállyal folytatta a középiskolát. Még mindig randevúzott Dominikkel, de egy napon történt valami, ami kellemes békéjüket kicsit megzavarta, romantikus kapcsolatukat is feldúlta, és kis híján szakítottak. Egy szeptemberi hétvégén Dominik bemutatta a családjának, rokonságának és a barátainak Brigit. A családi látogatáson előkerült egy óvodáskori videofelvétel, ahol Dominik kisgyermek fejjel örök hűséget fogadott egyik ovis barátnőjének, Faninak. Nem sokkal később megjelent Fanni, aki barátságba került Dominik húgával, Ágnessel. Mindössze egy évvel voltak fiatalabbak, mint Brigi, és most lettek kilencedikesek, Dominik pedig végzős lett szeptembertől. Amikor Fanni meglátta a felvételt, behajtotta Dominiken ezt a régi ígéretet, és azt kérdezte, hogy most, a jelenben mégis mit keres mellette Brigi. Brigi erre felháborodott, és ezt mondta:

– Fanni, ez ovis kori ígéret volt, ami most már nem számít. Dominikkel szeretjük egymást.

– De Dominik engem szeret, és mindig is engem szeretett.

Erre Brigi Dominik felé fordult, és így szólt:

– Dominik, igaz ez? Még mindig őt szereted, vagy már engem? Válassz vagy dönts!

– Brigi, ezt nem kérheted tőlem!

– De igen. Mert ha Fannit választod, én elmegyek. Ki tudja, mit, vagy éppen kit tartogat még nekem a sors.

– De Brigi…

– Nem, Dominik, ne mondj semmit, jobb lesz ez így. Szép pár lesztek Fannival, rám pedig más sors vár.

– Ez honnan jött ilyen hirtelen, hogy más sors vár rád?

– Figyelj, Dominik, mióta középiskolás vagyok, te már a második csalódásom vagy, és most, éppen ebben a pillanatban támadt egy megérzésem, hogy mást hoz majd nekem valamikor az élet. Még nem tudom, mikor, de mást hoz.

– És te hallgatsz a megérzéseire?

– Igen, általában szoktam, és most azt súgja, hogy kettőnkkel ne tovább.

Ezek után Brigi még egyszer elbúcsúzott, majd kiment, és elindult a városba. Nem akart hazamenni még, így hát eleinte csak sétálgatott, majd úgy gondolta, hogy inkább meglátogatja fogadott húgát, Laurát. Jót fog ez most tenni neki, meg amúgy sem tudja, mi lehet vele: most kezdte meg a 8. osztályt, és szerette volna tudni, hogyan indult számára a tanévkezdés.

Mikor odaért hozzájuk, Laura édesanyja nyitott ajtót és mondta Briginek, hogy Laura nincs otthon, elment az apjával annak munkahelyére, a szállodába, ahol ő volt az igazgató. A városban aznap volt a szokásos őszi hétvégi divatbemutató a hotelben, és Laura imádta a divatot és a ruhákat.

Brigi erre ezt kérdezte:

– Melyik szálloda az? Én is odamehetek?

– Hát, azt hiszem, nyilvános. Igen, persze, odamehetsz.

Majd Laura édesanyja megmondta, melyik az a szálloda. Brigi hamar oda is talált, és nyomban megtalálta Laurát is. Laura meglepődött, hogy ott látja barátnőjét, Brigi pedig elmondta Laurának, hogyan került oda. Ezután Laura nagyon örült, hogy ott van vele Brigi, és kiderült, hogy nem csak Laura, de barátnője is odavan a divatért és a szép ruhákért. Brigiben pedig felmerült, hogy a divattal kellene foglalkoznia a jövőben, divattervezőként, vagy talán modellként. Erről egyelőre még nem beszélt Laurának, de egyre jobban érlelődött benne a döntés az egész divatbemutató alatt, hogy igen, el kellene indulni a modellkedés felé vezető úton. Mikor hazaért, a szülei megkérdezték, milyen napja volt, és Brigi elmesélte, hogyan került egy családi bemutatásból egy divatbemutatóra, és döntötte el, hogy a divattal, illetve a modellkedéssel szeretne foglalkozni. A szülei – Brigi nagy meglepetésére – nem ellenezték álmát, sőt mi több, még támogatták is lányukat, és segítettek neki elindulni a modell-pályán. Mikor eljött az őszi szünet, elmentek egy modellválogatásra, megcsinálták Brigi első portfolióját. Ezek után csak várakozni kellett.

Közben folytatódott az iskola, és már november vége fele jártak, amikor jött egy munka: egy fodrászversenyre kellett beülnie modellnek december 2-án. Az akkoriban egy keddi hétköznapra esett, de Brigi és a családja úgy gondolták, hogy valahol el kell kezdeni ezt az álmot, és egy napot hiányozhat az iskolából.

Eljött a nap. Elutaztak a fővárosba, ahol látták, hogy a helyszín egy fővároson kívüli, vidéki kúria egyik díszterme, szépen berendezve a fodrászok évente megrendezendő versenyére. Bementek, jelentkeztek, és Brigit leültették az egyik asztalhoz. Minden fodrásznak három feladata volt a verseny során: különleges frizura, egyedi konty, és hajfestés. Brigi kicsit tartott a harmadik feladattól, mert eddig soha nem festette a haját, de most ez is megtörténik.

Elkezdődött a verseny a különleges frizurával. Mikor elkészültek, minden munkát értékeltek és lefotózták a modelleket, majd következett a második feladat: egyedi konty. Miután ezzel is készen lettek, és megvolt az értékelés és a fotózás is, jött a harmadik feladat, a hajfestés. A fodrászok vaksorsolás után tudták meg, hogy milyen hajszínt kell végeredményként bemutatniuk. Briginek szerencséje volt, mert az ő fodrászának viszonylag egyszerű feladatot kellett végrehajtania: a cél az volt, hogy a hajnak csak a vége legyen szőke, és néhány tincsben legyen még szőke melír csík. Briginek nem nagyon tetszett a végeredmény, de a fodrásza megnyerte a versenyt, Briginek pedig az első modellkedés sikerélményt és némi készpénzt is hozott a konyhára. Már alig várta a következő feladatot. Mikor másnap iskolába ment, még benne volt ez a kis szín a hajában, és mindenki ezt mondta neki:

– Brigi, de jól áll neked ez a frizura!

A barátnői pedig, akik tudták, hogy hol volt tegnap Brigi, ezt mondták:

– Brigi, ezt nem hittem volna rólad, hogy te ilyen lennél.

– Pedig ilyen vagyok. A későbbiekben is szeretnék majd modellkedni, de nem tudom, lesz-e egyáltalán következő feladat.

– Hát persze, hogy lesz! Te vagy a sztár, és egy napon te leszel majd a szépségkirálynő is.

– Andi, hová gondolsz? Még hogy én szépségkirálynő…

– Igen. Figyelj rám, néha vannak megérzéseim, és azok általában idővel valóra is válnak. Figyeld meg, te egy napon szépségkirálynő leszel. Nem tudom, hol leszünk majd akkor, azon a napon, de amikor az leszel, remélem, rám gondolsz, eszedbe jutok, és amint tudsz, felhívsz majd azzal a mondattal: „Andi te ezt már 2008. december 3-án megmondtad”. Azt viszont nem tudom sajnos, hogy mikor, hány év múlva fog megtörténni.

– Ha egyáltalán megtörténik, de hinni fogok a megérzésedben, Andi, és ha tényleg megtörténik, bárhol is leszel, fel foglak hívni.

***

Eközben Lauráéknál is zajlott az élet: készültek az iskolai karácsonyi ünnepségre, és Laura még apja szállodai karácsonyára is hivatalos volt. Alig várta már, hogy viszontlássa fogadott nővérét; hogy meséljen, milyen volt első próbálkozása modellként. A találkozás nem késlekedett sokáig. Brigi elmesélt mindent Laurának a modellkedéséről, Laura pedig beavatta Brigit karácsonyi terveibe.

***

Rózsa, miután az őszi szünet után visszamentek a suliba, pár nap kivételével szinte mindennap láthatta Bálintot. Azzal a tudattal ment iskolába minden reggel, hogy ma újra láthatja Bálintot. Mindig csak ezt mondogatta magában.

November vége felé, ahogy mentek bele a decemberbe és az adventba, történt valami. Rózsa akkoriban szokott rá még jobban az olvasásra. Egy német írónő regényeit találta meg magának egy közeli könyvesboltban. Nem voltak hosszúak ezek a regények, és annyira drágák sem, így egy-egy alkalommal mindjárt kettőt is vett. Az egyik ilyen alkalommal a könyvesboltban találkozott Bálinttal. Abban a pillanatban, amikor meglátta, erősebben kezdett verni szíve. Bálint nem kért segítséget az eladótól, hanem Rózsát figyelte. Elindult ő is a romantikus irodalom polcai közé, ahol Rózsa is a kedvenc könyveit válogatta. Amint Bálint odaért, egyből felismerte Rózsát. Beszélgetni kezdtek, és végül mind a ketten 1-1, nekik tetsző könyvvel távoztak a boltból, beszélgetve és nevetgélve. Végigbeszélgették az egész utat hazafelé, és csak akkor búcsúztak el, mikor leszálltak a buszról és más-más irányokba indultak. Rózsa, míg hazaért, Bálinton gondolkodott, hogy miért volt ma ilyen kedves és beszédes vele. Remélte, hogy legközelebb is ilyen lesz, és ilyen sokat tudnak majd megint beszélgetni.

Az elkövetkezendő napokban Rózsát az iskolában is meglepetés érte, mert ha elhaladtak egymás mellett a folyosón Bálinttal, ő is mindig Rózsára nézett vagy rá is mosolygott, és Rózsa nagy örömére majdnem minden vasárnap ott volt misén Bálint, és ugyanabba a padba ült be, ahol Rózsa is szokott ülni. Rózsa már örült minden egyes napnak, amikor Bálintot láthatja, a vasárnapoknak pedig külön örült ezek után. Így köszöntött be 2008 karácsonya. Rózsa úgy ment el a szünetre, hogy az ünnepek alatt biztos látja Bálintot, és nem kellet csalódnia, mert látta is karácsony másnapján, a templomban. Nem ott ült, ahol szokott, hanem máshol, de látta Bálintot, ahogy megérkezett, és odament ahhoz a helyhez, ahol ülni szokott. Elgondolkodott azon, hogy Bálint most biztosan azt hiszi, hogy ő nincs itt, pedig csak hátrébb ült. De a sors úgy hozta, hogy a mise végén, mikor mentek ki, Bálint is látta Rózsát, és annyira megörült, hogy elmosolyodott szépen, csendesen. Ez a mosoly kicsit feltűnőre sikeredett, mert otthon az édesanyja megkérdezte fiát, hogy kire mosolygott a templomban, mert pont látták, hogy milyen nagy boldogság ült ki az arcára. Erre Bálint ezt felelte:

– Anya, ennyire feltűnő voltam?

– Igen, de annyira boldogok voltunk, hogy így örülsz valaminek.

– Máskor majd jobban titkolom az érzéseimet.

– Az érzéseidet nem kell titkolnod.

– De igen.

– Miért, mit érzel? Nekem nyugodtan elmondhatod.

– Anya!

– Hisz’ tudod, elmondhatod.

– Azt hiszem, érzek valamit egy lány iránt, de nem vagyok biztos benne, és abban sem, hogy ő mit gondol rólam, egyáltalán érez-e irántam valamit.

– Miért nem vallod meg a lánynak? Az nem fontos, hogy ő mit gondol rólad, de azt tudnia kell, hogy neked viszont ő nem közömbös.

– Ez elégé nyakatekert ötlet.

– Fiatal vagy még, hogy ezt megértsd, de egy nap rájössz, de nehogy akkor már késő legyen, és elszalaszd azt a lányt.

– Lehet, hogy akkor kell megtudnia.

– Annyit legalább elmondasz, hogy ki az, aki – idézőjelben – elrabolta a szívedet?

– Anya…

– Bálint, hisz’ tudod, hogy mindent elmondhatsz. Igaz, már 18 éves vagy, de megteheted.

– Hát jó, legyen. Rózsa, aki általánosban 2 évvel alattam járt.

– Fábián Rózsa? Akit én is ismerek innen a faluból?

– Igen, ő.

– Legalább most már tudom, ki az, akibe beleszerettél. Sajnos nem tudhatom, mit hoz a jövő, de azt megígérhetem, hogy boldog leszel egyszer, az biztos.

– Anya, te olyan jó vagy velem.

– Mert szeretlek, fiam.

***

Brigiéknél és Lauráéknál is elérkezett a 2008-as karácsony. Most is sokat találkoztak a szünidőben és megünnepelték, hogy már egy éve vannak ők ketten ilyen jóban. Viszont azBrigi nagy bánatára a múltkori óta sem jött új munka, és kezdett egy kicsit csalódott lenni, bár igaz, sosem tartotta magát modell-alkatnak. Elérkezett a karácsony, amit Laura is és Brigi is otthon töltött. Brigi, mivelhogy még mindig dédelgetett modell-álmokat, karácsonyra már most megkapta az első komoly sminkes készletét, és elkezdett próbálkozni azzal, hogy saját magát és a környezetét, családtagjait, barátnőit kifesse. Anditól egy szép nyakláncot kapott, amire azt mondta, hogy mindig nagyon vigyázni fog rá.

Laura ruhákat és cipőket kapott, és már elkezdett azon gondolkozni, hogyan tovább. Milyen középiskolát válasszon, és mi szeretne majd lenni. Brigi sokat segített neki a döntésben.

Laura nagyon szeretett volna festeni, de valamit tanulnia is kellett, így a középiskolát azért már kiválasztotta.

Így telt el a karácsonyi szünidő, és mentek vissza immáron a 2009-es új évben az iskolába. Brigi már nagyon várta a visszatérést, ahogy Laura is. Brigi most nem akart újra szerelmes lenni és nem akart új kapcsolatot sem; nem akart most semmit, csak hogy a barátaival lehessen, és tanulhassanak. Talált magának egy hobbit is a sminkelésen kívül, amit csinálhat: amikor csak tudott, eljárt lovagolni egy közeli lovardába. Mindig is szerette a lovakat, de a lovaglást addig csak hobbinak gondolta, pedig nagyon ügyesen ült a lovon, mint egy igazi lovas. De, gondolta, ki tudja, mit hoz még a sors, lehet, hogy ennek a tudásnak is hasznát veheti még.

Rózsánál is folytatódott a tanév, és elkezdődött az új év, 2009. Rózsa osztálya tavasszal, mindjárt márciusban egy projekt keretében Párizsba készült utazni, hogy ott megismerkedjenek a projektben részt vevő párizsi diáktársaikkal, és azokkal, akik a szlovákiai Párkányból érkeznek majd Párizsba, és ugyanennek a projektek a résztvevői. Rózsa és osztálytársai már nagyon várták az utat, ám Rózsa nem utazhatott, mert nem bírta a repülést – ugyanis repülővel ment az osztály. A lány és még öt osztálytársa otthon marad, de Rózsa pluszfeladatokkal is kiveszi a részét a közös projektmunkából, mert így érzi ezt helyesnek.

Egy nap, mikor már haladtak kifelé a télből, kezdett tavaszodni – február vége felé jártak –, megint történt egy emlékezetes dolog Rózsával. Egyik nap, iskola után betért egy pékségbe, mert egy kicsit megéhezett, és látta, hogy az egyik kis asztalkánál Bálint ül és kapucsínót iszik. Miután Rózsa megvette a kis pékáruját, meglepő dolog történt: Bálint meghívta őt az asztalához. Mivel volt még egy félórájuk a buszukig, kicsit elbeszélgettek. Egyelőre csak általános dologgal kezdték, hogy melyikük milyen sportot szeret űzni, majd kikötöttek annál a témánál, kinek milyen az ízlése az autók terén, és mikor szeretnék megszerezni a jogosítványt. Bálint már elkezdhette volna, mert betöltötte a 18-at, de Rózsa még csak 16 volt. Közben persze összepakoltak és kimentek a buszmegállóhoz, mert sikerült a tervük és átbeszélgették a várakozási időt. Rózsa nagyon jól érezte magát Bálint társaságában, és megint csak akkor búcsúztak el, miután otthon leszálltak a buszról, és megint elindultak két külön irányba.

***

Beköszöntött az új tavasz, az új szerelmek időszaka Brigiék iskolájába. Brigi két barátnője elkezdett járni két végzős fiúval, Brigi pedig összebarátkozott Dénessel, az egyik osztálytársával. Csak barátok voltak, de Brigi nagyon szeretett Dénessel beszélgetni, mivel komoly tervei voltak a jövőre nézve. Egy napon divattervező akart lenni „férfi létére”. Brigi szeretett beszélgetni az ilyen céltudatos és határozott férfiakkal, lenyűgözte a társaságuk, és örült, hogy Dénest a barátai közé sorolhatta.

„Barát.” Igen, Brigi elgondolkodott ezen, ám agya bármennyire is szerette volna, hogy ne csak barátként gondoljon Dénesre, a szívével nem tudta szerelemmel szeretni. Valahogy érezte, hogy neki más szerelmet tartogat a sors. Még nem jött el az ideje, hogy megtörténjen és rátaláljon, és azt is érezte, hogy az ő igaz szerelmi pillanata majd csak később jön el, és még várat magára.

Így telt el a tavasz Briginek és barátainak: tanulással, szerelmekkel, és bölcs eszmecserékkel Brigi és Dénes között. Amikor ünnepélyesen lezárták a tanévet és beköszöntött a nyári szünet, Brigiék összeültek, mert eltervezték: a nyáron elmennek valahová diákmunkára.

***

Mindeközben Rózsáéknál az osztály nagy része már elutazott Párizsba, az itthon maradók pedig különböző osztályokba ültek be. Volt úgy, hogy mindenki egy osztályba, de úgy is, hogy más-más osztályokba. Szerencsére Rózsa nem maradt teljesen egyedül, mert Réka, a legjobb barátnője sem ment Párizsba. A hét egyik napján pont úgy osztották fel az itthon maradt 6 embert, hogy Rózsa és Réka az évfolyamtársaikhoz, 10/a osztályba kerültek, ahova Bálint is járt. Úgy gondolták a tanárok, hogy egész nap ott maradhatnak egy helyen, és majd kapnak valami feladatot, vagy hallgassák, mit tanulnak a társaik. Mikor bementek az osztályba, kerestek maguknak helyet. Szerencsére a testvérosztályuk nagyon rugalmas volt, mert felszabadított nekik egy teljes padot, így egymás mellett is ülhettek. Az egyik óraközi szünetben különös dolog történt. Bálint csak úgy egyszerűen megkérte Rózsát, hogy beszélgessenek egy kicsit. Rózsa kiment Bálinttal a folyosóra társalogni. Eleinte arról beszélgettek, ki hogyan szeret öltözködni, majd Bálint úgy döntött, megfogadja az édesanyjától karácsony másnapján kapott tanácsot, és elmondja Rózsának, mit érez iránta. Egyszer csak hirtelen megszólalt:

– Rózsa, mondanom kell neked valamit.

– Megijeszt a hangsúlyod, Bálint. Mit szeretnél mondani?

Bálint megfogta Rózsa kezét, és így kezdett el beszélni:

– Rózsa, jaj, fogalmam sincs, hogy kezdjek bele. Segíts!

– De hát azt sem tudom, mit akarsz mondani.

– Én, azt hiszem, beléd szerettem. Már akkor éreztem, hogy nem vagy számomra közömbös, amikor segítettem, hogy megtaláld a saját osztályodat. Attól kezdte fokozatosan szerettem beléd, és ha édesanyám nem tanácsolja azt, hogy bátran nézek a szemedbe és valljam meg neked ezt, most sem tettem volna, de már nem bírtam tovább a titkos mosolyokat, vagy azt, hogy titkon mindig csak téged kereslek a szememmel, és téged nézlek.

Rózsa nem tudott válaszolni, mert becsengettek, de alig várta, hogy véget érjen ez az érdekes óra, és folytathassák a beszélgetést. A következő órájuk úgyis tornaóra volt. Mikor kicsengettek, lementek a tornateremhez, és mivel Rózsáék egész nap a 10/a osztállyal voltak, így a tornaórára is velük mentek. Miután mindannyian átöltöztek tornaruhába és kimentek a folyosóra megvárni a tanárt, Bálinton már látszott, hogy nem bírja már sokáig, nagyon szeretné tudni Rózsa válaszát. Majd miután bementek a tornaterembe, a bemelegítés és a sorakozó után – mivel már márciust mutatott a naptár, és szokatlanul jó idő és ragyogó napsütés volt – egy kicsit kimentek a szabadba. Odakint egy kör bemelegítés után mindenki azt sportolhatott, amit akart. Bálint kihasználta a lehetőséget és felajánlotta Rózsának, hogy vele sportoljon valamit, és ekkor meglátták a teniszütőket.

– Rózsa, mit szólnál, ha teniszeznénk?

– Jó ötlet, szívesen kipróbálnám a teniszezést, de felhívom a figyelmedet, hogy még sosem próbáltam.

– Nem baj, szívesen megtanítalak.

Bementek hát a suli sportudvarának a teniszpályájára, és elkezdtek játszani. Rózsa két ütésig bírta, majd elrontotta a lépést és így szólt:

– Nem, ez nekem nem fog menni.

Bálint átment Rózsa térfelére, majd így szólt:

– Semmi baj, nem kell. Majd később megpróbálod.

– Köszönöm, Bálint.

– Igazából csak azért hívtalak teniszezni, hogy kicsit négyszemközt legyek veled. Már nagyon kíváncsi vagyok, mit válaszolsz ez előző szünetben kimondott vallomásomra.

– Jaj, Bálint, nem tudom, mit mondjak.

– Tudod még, mit mondtam neked, hogy miről van szó?

– Persze, hogy tudom. Arról, hogy belém szerettél. De mondd, ez tényleg igaz? Csak mert még mindig alig bírom elhinni.

– Igen, igaz, de ha nem hiszed, bebizonyítom, hogy tényleg szeretlek.

Azzal Bálint gyengéden és szerelmesen megcsókolta Rózsát. Mikor ajkuk szétvált, Rózsát annyira elöntötték az érzelmek, hogy alig bírt megszólalni, így Bálint beszélt először:

– Most már elhiszed, hogy szeretlek, édes, drága Rózsa?

Rózsa a meghatottságtól a fejével csak igent intett, majd Bálint ismét megcsókolta. Ez a csók már hosszabb volt az előzőnél, és édesebb. Csak akkor vált szét ismét ajkuk, amikor Réka megzavarta őket, hogy vége az órának és menniük kell.

Rózsa szívében a boldogság érzésével tért vissza a társai közé, amiről a többiek, az őket befogadó osztály mit sem sejtett. A nap végén azonban Rékával betértek egy kis kávézóba, vettek egy kis sütit, és Rózsa elmesélt mindent barátnőjének arról, hogy mi történt közte és Bálint között ma a teniszpályán.

– És mikor beszéltek legközelebb? – kérdezte érdeklődve Réka

– Nem tudom, arról nem beszéltünk, illetve pontosítok: nem is igazából beszélgettünk, inkább csak csókolóztunk. Juj, ezt fura kimondani, de igen, csókolóztunk.

– Sose szégyelld a vonzalmat és a szerelmet, Rózsa.

– Tényleg, mi van veled és Csabával?

– Még emlékszel, miről meséltem neked az első karácsony után? Hiszen azóta sem beszéltem neked róla.

– Nem akartam kérdezni, mert gondoltam, ha szeretnéd, majd úgyis beszélsz, de emlékezni emlékszem rá.

– Ez nagyon jólesett. Mostantól felhatalmazlak, ha valamiről nem beszélek, nyugodtan kérdezd csak majd meg a közeljövőben és a jövőben is, amikor csak szeretnéd.

– Köszönöm, Réka.

– Szóval igen, még együtt vagyok Csabával és mindennap beszélünk telefonon, és ha nem is minden hétvégén, de a hosszabb szünetekben – de van, amikor hétvégén is – találkozunk. És minden találkozásunkkor kapok tőle valamit, többnyire hasznos dolgot.

– Örülök a boldogságodnak, Réka.

Még beszélgettek egy kicsit, majd jókedvűen távoztak a kávézóból.

Eltelt a hét. Rózsa nem találkozott többet Bálinttal, a következő héttől pedig visszaáll a régi rend is: visszatér a 10/b osztály többi tagja, akik Párizsban voltak. Legközelebb Rózsa akkor látta legközelebb Bálintot, amikor már újra együtt volt a saját osztályuk, mégpedig a húsvéti szünet előtti egyik napon, amikor szintén hazafelé tartottak a busszal, és Bálint leült mellé. Ő kezdeményezett beszélgetést is az utazás alatt, és nem említette meg a múltkori csókjukat, inkább arról beszélgettek, hogy melyikük hogyan tervezi majd a jövőjét most, tizenévesen. Bálint ezt kérdezte:

– Mit akarsz majd csinálni, ha leérettségizel?

– Még nem igazán tudom.

– De biztosan van valami elképzelésed – azzal megfogta Rózsa kezét, majd így folytatta: – Nekem nyugodtan elmondhatod, és ha tudok, segítek megvalósítani.

– Nem is tudom, vannak gyermekkori álmaim, de én inkább hagyom, hogy az élet arrafelé sodorjon, amerre meg van írva sorsom ösvénye. Hiszem, tudom, hogy az számomra a helyes út.

– Ezek nagyon bölcs szavak egy 16 éves lánytól. Talán ilyen bölcs gondolatok kitalálásával kellene foglalkoznod a jövőben.

– Ki is találtad a régi vágyamat.

– Tényleg? Kitaláltam? Mi az?

– Mióta az első könyvet a kezembe vettem, hogy elolvasom, azóta rájöttem arra, hogy nekem is lenne tehetségem az íráshoz, és elkezdtem már én magam is történeteket írogatni. De mivel az írásból nem tudok majd megélni, és nem tudom, mit hoz majd a sorsom, így azt hoz, amit akar, én állok elébe.

– Te nagyon bölcs lány vagy, Rózsa. Van valami hobbid a történetek kitalálásán kívül is, valami kreatív még ezen kívül is?

– Szeretek még ruhákat tervezni és meg is varrni őket, de ezt csak hobbi szinten, mert annyira nem profik a munkáim.

– Mennyi ilyen ruhád van már, ami a saját munkád?

– Még nagyon az elején vagyok ennek, úgyhogy még csak hét, de ezeket a ruhákat külön szekrényben tartom.

Rózsa nagyon lelkesen beszélt Bálintnak a hobbijáról, közben pedig hazaértek a busszal és le kellett szállniuk. Viszont most történt valami szokatlan. Nem búcsúztak el a buszmegállóban és mentek mind a ketten két irányba, hanem végig fogták egymás kezét, és Bálint megkérte Rózsát, hogy hadd kísérje haza. Ez így is történt: Bálint a kapuig kísérte Rózsát, ahol is Rózsa tett egy meglepő ajánlatot:

– Nem jössz be, Bálint?

– Szabad nekem ez? Megengedné a családod?

– Hogy bejöjj hozzánk? Miért ne engednék meg? Akkor bejössz?

– Jól van, bemegyek, remélem, szívesen látnak.

– Jaj, hisz’ már ismernek.

– Ez igaz, de nem úgy, mint a lányuk barátját.

– Tényleg, mi most csak barátok vagyunk, vagy járunk?

– Rózsa, hát ezt most én sem tudom.

– Szerintem még csak barátok vagyunk, és fokozatosan alakítjuk a kapcsolatunkat.

– Szóval te még csak barátként tekintesz rám?

– Miért, te máshogy?

– Hát, úgy is mondhatjuk. Végül is már csókolóztunk. Akik csak barátok, nem csókolóznak.

– Ez igaz, de nekem még olyan friss ez az érzés, és a csók is. És az is, hogy 2007 szeptembere óta szeretlek, úgymond.

– Nézz a szívedbe… szerintem már te is töbre értékeled a kapcsolatunkat egyszerű barátságnál, mert akkor nem hívnál be az otthonodba.

– Igazad van, én már a kezdetektől máshogy tekintek rád egyszerű barátnál, csak még magamnak is féltem bevallani.

– Akkor mostantól tekintsünk egymásra kedvesként, társakként, mit szólsz?

Rózsa nem szólt semmit, csak mosolygott, ami igent jelent, és a megpecsételés jeleként megcsókolták egymást ismét, és mindketten boldogan mentek be a házba. Rózsa szülei és nagymamája meglepődtek, mikor Rózsa nem egyedül érkezett haza: nem számítottak látogatóra. Ekkor Rózsa és Bálint elmondtak mindent, hogy ők ketten most elkezdtek járni. Ennek a jó hírnek az egész család örült, de a legjobban talán nem is Rózsa szülei, hanem Rózsa nagymamája, aki szintén velük lakott. Miután megebédeltek közösen, még egy kicsit beszélgettek, majd Bálint elbúcsúzott, és így szólt Rózsához:

– Nem szeretnél elkísérni? Azt szeretném, ha téged is megismernének a szüleim és a húgaim úgy, mint a kedvesemet.

– Szívesen megyek – válaszolta, majd megkérdezte szüleit: – Anya, mehetek?

– Kislányom, ez már a te dolgod. Ha Bálint elhív, abba mi már nem szólhatunk bele.

– Köszönöm. – Egy öleléssel búcsúzott szüleitől és nagymamájától.

Mikor odaértek Bálinték házához, Rózsa kicsit megijedt, de Bálint nagyon kedvesen megnyugtatta:

– Rózsa, szívem, érzem a kezed remegéséből, hogy félsz, de nem értem, mitől.

– A szüleidtől. Attól, hogy mit fognak gondolni rólam. És ha a húgaid nem szeretnek meg?

– Jaj, te kis buta szerelmem, ne is gondolj ilyenekre. Édesanyám biztos, hogy szeretni fog, mert látni fogja, hogy milyen boldog a fia, vagyis én. A kisebbik húgommal, Erikával, szerintem jól kijössz majd, mert ugye még gyerek, ha pedig az idősebbik húgomnak, Reginának, aki most nyolcadikos, nem lennél szimpatikus, megmondom neki: „Hogyha majd eljön az ideje és neked is lesz barátod, hidd el, nekem sem lesz szimpatikus, ha most nem fogadod el Rózsát.”

– Bálint, te annyira rendes vagy, meg sem érdemellek. Tényleg kiállnál értem a húgaiddal szemben?

– Igen, mert szeretlek, én egyetlen szerelmem. És hogy megérdemelsz-e engem? Persze! Én inkább abban kételkedem, hogy én megérdemellek-e téged. Na de gyere, most már tényleg menjünk be.

Mikor beléptek, Bálint édesanyja, Anna, és a kis Erika volt még csak otthon. Bálint elmondott mindent édesanyjának, hogy megfogadta a tanácsát és elmondott mindent Rózsának, és hogy a dolgok jól alakultak, most ők ketten egy párt alkotnak, de sajnos azt nem tudhatják előre, mit hozhat még nekik a sors. Közben megérkezett Regina és Bálint édesapja is.

Míg Rózsa és a kis Erika nagyon jól kijöttek, Reginával olyan lett a helyzet, ahogy Bálint megjósolta. De Bálint ígéretéhez híven kiállt Rózsáért, a szerelméért, és félrevonult egy kicsit nyolcadikos húgával elbeszélgetni. Testvére rábeszélésére Regina megígérte, hogy bár nem nagyon szereti Rózsát, de kedves lesz vele, ha már egyszer Bálint őt választotta. Miután minden rendeződött és az egész család megismerhette közelebbről Rózsát, Bálint választottját, kellemesen elbeszélgettek, majd egy közös családi program után Bálint hazakísérte szerelmét. Hazafelé Bálint megkérdezte:

– Milyennek tartottad a családom? Remélem, még így is szeretsz, hogy közelebbről megismerted őket. Sajnos Regina olyan lett, ahogy sejtettem, de miután elbeszélgettem vele, ő is megbékélt.

– Jaj, te, amikor megtetszettél és beléd szerettem, már akkor szerettem a családodat is veled együtt, pedig őket annyira még nem is ismertem. Reginával pedig majd az idők folyamán jobban megismerkedünk, és ő is meg fog majd velem barátkozni, aztán, ki tudja, lehet, hogy még egymás bizalmasai is leszünk.

– Te olyan jó vagy, Rózsa, és e szavaid a családomról nagyon meghatottak. Most elengedlek, mert haza is értél.

– Jé, tényleg. Ha veled vagyok, mindenről elfeledkezem. De jó lenne egy életet leélni veled! Észre sem venném, hogy eltelt, mégis boldog lennék. Te haza fogsz találni egyedül, nem lesz semmi bajod?

– Ez nagyon bölcs gondolat, Rózsa. Én is nagyon szívesen leélném veled az életemet, de hát még nagyon fiatalok vagyunk, még bármit hozhat nekünk az élet, a sorsunk. Persze, hogy hazatalálok. Mégis mi bajom lenne? Azért kedves tőled, hogy így aggódsz értem.

– Lehet, hogy még fiatalok vagyunk, de már most tudjuk, hogy mi ketten szeretjük egymást, és minket egymásnak teremtettek. Ígérd meg, hogy felhívsz, ha hazaértél.

– Majd kiderül még, mi rendeltetett nekünk. Ha akkor megnyugszol, megígérem, felhívlak, ha hazaértem. És hogy megbízz bennem, átadom a telefont anyukámnak, hogy ő is tanúsítsa, hogy épségben hazaértem.

– Kedves vagy, de ez nem szükséges, én így is megbízom benned.

– Annyira jó vagy hozzám, hogy meg sem érdemlem.

– Miért mondod ezt mindig? Igenis megérdemelsz.

– De nem tudhatjuk, mit hoz még az életünk.

– Ez igaz, de ne aggódjunk előre a jövőn, elég csak akkor, ha ideér. Éljünk a jelenben és élvezzük a szerelmünket, azt, hogy egymásba szerethettünk, és volt bátorságunk elmondani egymásnak. Oly sok ember él a Földön, akik szeretik egymást titokban, még sincs elég bátorságuk lépni, pedig néha elég csak egy mondat a boldogsághoz.

– Vagy egy kis szülői támogatás. Te olyan bölcs vagy 16 évesen.

– Most már tényleg el kell búcsúznunk.

– Jól van, szia, szeretlek, édesem.

Majd még egy utolsó csók arra a napra, és Bálint hazaindult. Mikor hazaért, már hívta is Rózsát, hogy megérkezett, nem kell aggódnia, de, tulajdonképpen azért, mert alig búcsúztak el, már hiányzott neki.

Az iskolában a tavaszi szünetig hátralévő pár nap Rózsának és Bálintnak nagyon kellemesen telt, és amikor a nagyhét első szerdáján nem mentek suliba, mert kitört a tavaszi szünet, alig várták, hogy falujukban találkozzanak. Rózsáéknál találkoztak először már szerda délután. Takarításban voltak, Bálint segített, majd utána elmentek egyet sétálni a faluba. Ez volt az első közös, nyilvános sétájuk kézen fogva, amikor nem zavarta őket az, hogy esetleg mások is megláthatják. Rózsának mindez nagyon fura érzés volt; még sosem volt így senki az oldalán. Az egész séta alatt szokta ezt az érzést, míg egyszer csak Bálint megszólalt:

– Alkotnunk kellene valamit közösen.

– Mire gondolsz, Bálint?

– Nem tudom, de valami maradandót.

– Bálint.

– Nyugodj meg. Csak valami közös munkára, feladatra gondoltam. Van valami jó ötleted?

– Bálint, ez jó lenne – valamit, valami hasznosat létrehozni veled –, de hogy mit, nem tudom. Szerintem kezdjünk el biciklitúrákra járni kettesben, közös kalandok, közös élmények szombatonként. Mit szólsz?

– Ez nem is olyan rossz ötlet. Kezdjük már holnap?

– Jövő szombat?

– Oké. Azt még megbeszéljük, merre. Tényleg, húsvétkor mi lesz a programod?

– Húsvét vasárnap nem szoktak hazajönni a rokonaink, úgyhogy csak négyen leszünk, meg te, ha átjössz. Átjössz?

– Ha szeretnéd…

– Igen, nagyon. Ugye ebédre jössz?

– Ha szeretnéd. De megengedné a családod?

– Szerintem igen. Szeretlek, szívem.

– Én is szeretlek.

A húsvét békésen és nyugalommal telt, szerdán pedig folytatódott az iskola. Rózsáék osztálya készült a májusi projekthetükre. Várták a franciák látogatását, és mivel most ők jönnek Magyarországra, a márciusban itthon maradóknak is ki kellett venni a részüket a munkából. Bálint sokat segített Rózsának, mivel ő folyékonyan beszélt nem csak németül és angolul, hanem franciául és spanyolul is. Amikor eljött ez a májusi hét, Rózsa annyira elfoglalt volt, hogy alig tudott találkozni Bálinttal; szinte az egész héten csak futólag látták egymást. Akkor mindig egymásra mosolyogtak, vagyis visszatértek a kezdetekhez. A csütörtök volt a legrosszabb, mert akkor elutaztak a fővárosba, hogy francia és szlovák társaik láthassák a magyar fővárost. Bálint azon a napon nagyon sűrűn hívta szerelmét, de alig várta, hogy Rózsa végre hazaérjen. Pénteken pedig Rózsáék egész nap a projektzáró rendezvényt készítették elő, így később is végzett, később is ért haza, de amikor otthon végre leszállt a buszról, Bálint már a buszmegállóba csókkal várta, és egészen hazáig kísérte.

Mikor beköszöntött a június, Bálint és Rózsa elkezdett azon gondolkodni, hogy idén nyáron ketten közösen mennek el valahová nyári munkára. A tavasszal megbeszélt szombati biciklizéseikből végül nem lett semmi, de nem is bánták, inkább élvezték az egyéb közös programjukat, és az együtt töltött időt. Amikor eljött a tanévzáró ideje, magukban mindketten megállapították, hogy sikeres és eredményes tanévet zárnak, amely során kiderült az egymás iránt érzett szerelmük.

4. fejezet

2009 nyara

Brigi és barátnői úgy döntöttek, hogy Brigi fogadott húga, Laura édesapjának a szállodájába mennek nyárra dolgozni. Brigi nagyon szomorú volt, mert a múltkori modell-munka óta nem jött új felkérés, elfeledkeztek róla, és azt hitte akkor éppen, hogy modellkarrierjének vége. Amikor Laura segítségével jelentkeztek a szállodába diákmunkára – végül is csak hárman, ő és két barátnője, Elizabet és Andi –, sikerült megkapniuk az állást. Ugyan nem egész nyárra, de három hétre igen, és már az első munkanapjukon igazán érdekes feladatokat kaptak. Megint egy divatbemutatóra készültek a szállodában – most a nyárira –, és befogták a három nyári munkás leányzót modellnek, akik bemutatják a ruhákat. Brigi nagyon örült ennek a feladatnak, mert így legalább hihette azt, hogy nincs minden veszve az álmával kapcsolatban.

***

Eközben Rózsa és Bálint is lázasan keresték a nyári munkájuk helyszínét. Közben volt búcsú, és Bálint 19. születésnapja is. Azért jártak állásinterjúkra is, és az egyik alkalommal ajánlottak nekik egy szállodát, ahol nyári munkára diákokat keresnek. Rózsa és Bálint elmentek hát jelentkezni a Hotel kastélyszállóba, és mivel még nem volt olyan sok jelentkező a meghirdetett nyári munkákra, fel is vették Rózsát és Bálintot három hétre. És a három sorsból kettő már majdnem találkozott megint… Az első munkanapjukon Rózsát befogta a szálloda rendezvényszervezője asszisztensnek és segítőnek, Bálint pedig a konyhára került kisegítőnek.

Mivel a hagyományos nyári divatbemutató is csak egy rendezvény, és egyéb más rendezvényt is rendeztek még a nyáron, így már mindjárt az első hetük szerdáján előfordult, hogy a divatbemutató bevonuláspróbáján a rendezvényszervező helyett csak a segédje vett részt. E nap ebédszünetében Rózsa a divatbemutatósokhoz ült le enni, mert meg szeretett volna közelebbről is ismerkedni a lányokkal, és hallotta, hogy ők is nyári munkára jöttek a szállodába. Mindjárt az elején megtalálták a közös témát, amiről az egész ebéd alatt tudtak beszélgetni. A zenéről kezdtek társalogni, és amíg még Rózsa nem tudta igazán, milyen zenét szeret hallgatni, addig az egyik frissen megismert divatbemutatós lány, Brigi, már tudta, és Rózsa bizonytalanságára ekképpen válaszolt:

– Én azért kezdem már érezni, milyen zene az, amit szívesen hallgatok. A swing, a jazz, és az ilyen lassú, éneklős dalok.

– Brigi, és mit szeretsz csinálni?

– A hobbim, amit csak néha űzök, a lovaglás. Az egyik nagy vágyam, hogy valódi modell legyek, amivel kapcsolatba volt már sikerélményem, de azóta sem. Szeretek még sminkelni, és lehet, hogy egyszer még elvégzek egy ilyen iskolát is.

– Neked tényleg komoly terveid vannak ilyen fiatalon. Hányadikos vagy?

– Most leszek 11.-es.

– Pont, mint én, de nekem nincsenek ilyen komoly terveim, hagyom, hogy sodorjon az élet. De van egy megérzésem. Szerintem én még hallani fogok rólad, Brigi, és egyszer még büszke leszek arra, hogy én már itt és most megismerhettelek.

– Ezt már Andi is mondta nekem, hogy van ez a megérzése, és már neki is alig mertem hinni, de ha te is ezt mondod, akivel még annyira nem is ismerjük egymást, biztos igazad lesz egyszer. De ha tényleg igazad lesz, és tényleg még te is hallani fogsz rólam, akárhol leszel, fel foglak keresni, és remélem, arra megtalálom az igaz szerelmemet is. Tényleg, te hogy állsz a szerelemmel?

– Kalandosan, de igen, van barátom. Szinte egyszerre szeretünk egymásba, és az elején egyikünk sem merte bevallani a másiknak, hogy mit érez, de a szerelem győzött.

– De romantikus! Én is hasonlóan szeretném majd megismerni egyszer a szerelmemet.

– Így lesz, Brigi, az biztos, ha már híres leszel.

Lassan vége lett az ebédszünetnek, és mindegyikük visszament a saját munkaterületére dolgozni. De Rózsa mielőtt ezt megtette volna, megnézte Bálintot a konyhában, mert sajnálta, hogy nem sikerült együtt ebédelniük. Bálint nagyon megörült szerelmének, és egy csókkal üdvözölték egymást. A munkaidő végén Brigi felkereste Rózsát, hogy jobban megismerkedhessenek. Bár Rózsa nagyon meglepődött, mert Bálinttal szerette volna tölteni a nap hátralévő részét, ő is szeretett volna jobban megismerkedni Brigivel. Így hát Rózsa azt mondta Bálintnak, hogy később találkoznak, ő pedig elment Brigivel egy kicsit kikapcsolódni a városba. A két lány megismerkedett egymással, mit sem sejtve a jövőről, amikor Rózsa hallani fog még újdonsült barátnője sorsáról. Így a három sorsból kettő – Brigié és Rózsáé – már találkozott is.

Később, mikor Rózsa hazaért, meglátogatta otthon Bálintot, és elmentek együtt sétálni a nyári estébe. Rózsa elmondta, hogy új barátnője, Brigi meghívta őket július 25-én a 17. születésnapjára. Erre Bálint így válaszolt:

– El szeretnél menni?

– Igen, de te is velem jössz.

– Én? De hát téged hívtak meg.

– Igen, de egy párt alkotunk.

– Nem csak csajos lesz?

– Brigi nem mondta, hogy csak csajos lesz. Csak annyit mondott, hogy mindenki viheti az aktuális párját.

– Neki van már párja?

– Az igaz szerelmét még nem találta meg, de van egy barátja, akivel szeret beszélgetni, de iránta csak barátságot érez.

– Jól van, ha lesznek fiúk is, akkor én is megyek.

– Köszönöm, szerelmem.

Megcsókolták egymást.

Az elkövetkezendő napokban, ahogy telt az idő és készültek a divatbemutatóra, Brigi és Rózsa barátsága egyre bizalmasabb lett, szinte már a legjobb barátnők lettek. Július 25-én megünnepelték Brigi születésnapját, Rózsa pedig meghívta a saját szülinapjára, augusztus 8-án.

Amikor elváltak útjaik, mert letelt a három hetük a nyári munkából, megbeszélték, hogy ezek után is barátnők lesznek, és hálásak voltak a sorsnak azért, hogy megismerkedhettek.

Eljött augusztus 8. Rózsa nagy örömmel ment ki új barátnője elé a buszmegállóba. Bálint addig otthon maradt. A 17. születésnap nagy boldogsággal telt Rózsa számára. Brigitől egy szép ruhát kapott, de nem csak az ajándékok miatt telt boldogsággal ez a nap, hanem azért, mert minden barátja ott volt vele, és még a szerelme, a párja is: Bálint.

A nyár hátralévő részében Bálint és Rózsa nagyon szép és kellemes időt töltöttek együtt, és egy csodálatosan tartalmas nyarat zártak.

5. fejezet
2009–2010-es tanév

Eljött, megkezdődött a tanév a gyönyörű nyár után. Rózsa és Brigi megkezdték a harmadik évüket középiskolásként, mindketten a saját iskolájában. Ebben a tanévben Laura is elkezdte a középiskolás éveit. Kilencedikesként kellett volna kezdenie, de olyan suliba ment, ahol ő most 0-osként kezdett, és a három sors lassan találkozott is. Brigi már megismerkedett Laurával, megismerkedett Rózsával, de annak még nem jött el az ideje, hogy Rózsa és Laura is megismerkedjenek. Teltek a hónapok, Brigi és Rózsa szinte mindennap hívták egymást telefonon, és az járt a fejükben, ha már ilyen jó barátnők lettek, valamelyikük átmegy a másik sulijába. De mikor jobban átbeszélték ezt a dolgot, arra jutottak, hogy okkal kerültek két külön iskolába, és ott kell maradniuk, ahol vannak. Ennek így kell lennie, de a barátságukat továbbra is tartják, mert ez is így volt megírva, hogy ők ketten barátnők legyenek, így mindketten maradtak a saját iskolájukban.

Laura is sikeresen elkezdte a nulladik osztályt, és közben az életbe is belevetette magát: fiúkkal is kezdett kacérkodni. Megismerkedett egy fiúval, Tamással, akivel egyelőre még csak barátkoztak.

Rózsa nagyon jól megvolt Bálinttal, és a két osztály már ősszel elkezdett készülődni, a farsangi báljukra. Megbeszélték, hogy a közös nyitótáncokat ők ketten egymással szeretnék táncolni. Amikor mindenkinek kiosztották az ajándék meghívót, amit bárkinek odaadhattak ingyen, Rózsa úgy gondolta, hogy Brigit hívja el, és kifizetett neki egy másik belépőt is, hogy bárkit elhozhasson magával. Brigi, mikor megkapta a meghívókat, így válaszolt:

– Tényleg azt szeretnéd, ha én lennék ott.

– Igen, buliznál egy jót. A másikat megvettem neked, és így bárki eljöhet veled.

– Jó. Remek ötlet. Azt hiszem, megkérdezem a fogadott húgomat, Laurát.

Brigi ekkor elmesélte, hogyan ismerkedett meg Laurával, és hogy lett neki úgymond a fogadott testvére. Megbeszélték, hogy Brigi Laurával érkezik majd a bálba.

Ám ez még messze volt, közben eljött a 2009-es karácsony, az első karácsonya Rózsának és Bálintnak együtt, mióta összejöttek, mióta egy párt alkottak. A karácsonyi szünet első napján megbeszélték, hogy szenteste átmennek majd egymáshoz is. Úgy határoztak, hogy most először Rózsa is elmegy a szokásos pásztorjátékra és ott találkoznak Bálinttal, mert persze Bálint is ott lesz, mivel a kisebbik húga, Erika szerepel is. Így is történt: a templomban találkoztak, és egymás mellé ültek. Mikor vége lett a programnak, Rózsa Bálintokhoz ment, és mivel a kis Erika még hitt a karácsonyi csodában, őt meglepetésként érte minden csomag a karácsonyfa alatt, mikor hazaért. (Mivel hogy most itt volt Rózsa, most tartották meg az ajándékozást.) Rózsa is elhozta magával a szerelmének és családjának szánt ajándékokat. Rózsa mindenkinek odaadta a neki szánt apróságot, és mindenki más is megkapta a saját ajándékát. Rózsa nagy meglepetésére a család is készült neki aprósággal, de Bálint ezt mondta:

– Én most az enyémet nem adom oda. Majd akkor, ha ott leszek nálatok.

– Bálint, te is készültél valamivel külön? Hisz’ már így is nagyon sok mindent kaptam tőletek, a szeretetről és kedvességről nem is beszélve.

– Hát persze, hogy készültem.

– Köszönök szépen mindent, Bálint, neked és a családodnak. Szeretlek, szerelmem, és szeretlek titeket is.

– Rózsa, most már mennünk kellene hozzátok.

– Igen.

– Anya, apa, biztosan nem baj, hogy nem veletek töltöm a szentestét?

– Persze, hogy nem – szólt Bálint édesanyja –, te már Rózsához tartozol, és különben is találkozunk az éjféli misén. Boldog karácsonyt, drága kisfiam, és neked is, Rózsa.

Miután elbúcsúztak, Rózsa és Bálint elindult Rózsáékhoz. Útközben Bálint elkezdte tervezgetni a jövőjét Rózsával, miszerint végleg együtt maradnak, és majd egy szép napon összeházasodnak. De Rózsa leállította:

– Drágám, állj! Ne szaladjunk ennyire előre. Én is nagyon szeretnék egy szép nap majd a feleséged lenni; érzem, hogy boldog lennék veled – sőt csak veled lehetek boldog. Ki tudja azonban, mi lesz még kettőnkkel?

– Miért vagy mindig ilyen negatív?

– Én nem vagyok negatív, csak megpróbálok józanul gondolkodni. Nem tudhatod, mit hoz még nekünk a sors, inkább élvezünk a jelent. Nem élhetünk álomvilágban.

– Igazad van, ne is szaladjunk ennyire előre, úgyis kiderül, inkább élvezzük azt, hogy most boldogok vagyunk. Te mindig jó hatással vagy rám, édes kicsi szívem, és mindig megmondod nekem, mi a helyes, ha én egy kicsit elkalandozom a valóságtól. Ez az egyik dolog, amit szeretek benned.

– Ha már itt tartunk, mi az, amit még szeretsz bennem?

– Majd idővel megtudsz mindent, de szerintem mindent szeretek benned.

Közben megérkeztek, és boldogan és önfeledten mentek be a házba, ahol Rózsa édesanyja és nagymamája várta őket. Együtt megterítettek az ünnepi vacsorához, majd mindannyian örömmel fogyasztották el a karácsonyi menüt. Mikor mindannyian elköltötték a vacsorát, bementek a karácsonyfához és közösen elénekeltek néhány csodaszép karácsonyi dalt. Ezután következett az ajándékozás, amikor is a karácsonyfa alatt mindenki megkereste a saját ajándékát. Végül Bálint is átadta a szeremének szánt ajándékot, aztán, miután minden ajándék kicsomagolásra került és mindenki nagyon boldog volt, beszélgettek, nevetgéltek meg minden, ami ilyenkor szokás, majd kitalálták, hogy társasjátékozhatnának egyet, míg nem indulnak az éjféli misére. Így oly hamar eltelt az együtt töltött idő, hogy alig vették észre a percek és az órák múlását, és már készülődni is kellett. Odaérve a templomba Bálint családja már ott volt. Egymás mögötti padokba ültek le, és úgy döntöttek, a mise alatt mindegyikük a saját családjához ül le. Az is szerencsésen úgy alakult, hogy pont egymás mögött sikerült elhelyezkedniük, vagyis Bálintnak pont a Rózsa mögötti padban, pont mögötte sikerült elhelyezkednie. Mikor vége lett, alig várták, hogy újra megfoghassák egymás kezét odakint, ahol egy nagy meglepetés is várt rájuk: szüleik beszélgettek, és ennek nagyon örült a szívük. Megbeszélték, hogy másnap, vagyis aznap délelőtt is elmennek misére, és akkor egymás mellett fognak ülni, de Rózsa édesanyja beleszólt a tervezgetéseikbe:

– Rózsa, szívem, ne felejtsd el, hogy ma jönnek a testvéremék és az unokatestvéreid. Segítened is kell, és aludnod is. Az éjféli mise számít karácsonyi misének is.

– Rendben, anya. Bálint, mit szólsz, hogy majd karácsony másnapján jövünk ketten misére?

– Rendben, szívem.

Rózsa ezt kérdezte édesanyjától:

– Anya, meghívhatom holnapra Bálintot is?

– Ha el szeretne jönni, és persze ha eljöhet. Bálint?

– Ha anyáék megengedik.

– Persze, fiam. Menj. A szíved választottja ezt szeretné, persze, menj csak.

A két fiatal még búcsúzóul megcsókolta egymást, majd mindketten hazamentek a saját családjukhoz. Ekkor szüleik egymásra néztek, és mindannyian örültek gyermekeik boldogságának és egymásra találásának.

***

Briginél is eltelt a karácsony. Kicsit elgondolkodott azon, hogy egy éve ilyenkor még haj-modell volt, és az óta nem jött semmilyen megbízás. Csak a szállodában a nyári munka, ami csak egy elvégzendő feladat volt, és aminek köszönhetően megismerhette Rózsát, akivel azóta legjobb barátok lettek. A szünetben még találkoztak is. Az egyik napra megbeszélték, hogy beülnek egy kávézóba, csak ketten, csajok, egy kicsit elbeszélgetnek, és odaadják egymásnak az ajándékukat. Arról is volt még szó, hogy együtt kellene szilveszterezniük, és köszönteni a 2010-es esztendőt.

– Figyelj, Brigi, te merre szilveszterezel?

– Még nem tudom. Szerintem otthon, és elhívom a barátnőimet. Te? Vagyis te és Bálint?

– Lehet, hogy Bálintéknál, de lehet, hogy nálunk, vagy itt is, ott is. Vagy a két ház között, az utcán. Először arra gondoltam, hogy eljöhetnél hozzánk szilveszterezni.

– Ez jó ötlet lenne.

– De hát még mi sem tudjuk, hogy lesz.

– Akkor szerintem hagyjuk. Lesz még arra lehetőségünk a jövőben, hogy együtt köszöntsük az épen aktuális új évet.

– De sosem tudhatod, mi jön közbe, és hogy mi meddig leszünk még barátok, vagy meddig tartjuk fent ezt a barátnői kapcsolatot.

– Te nagyon bölcs vagy, Rózsa.

– Bálint is mindig ezt mondja.

***

Lauránál is eljött az első karácsony középiskolásként, és úgy tervezte, hogy karácsonykor mutatja be Tamást a szüleinek. Így is történt. Laura szülei szimpatikusnak tartották Tamást, és még csak nem is sejtették – igaz, Laura sem –, hogy nem Tamás lesz az egyetlen kedvese.

A szilveszter mindhárom lánynak nyugodtan telt, és beköszöntött a 2010-es esztendő. A szünet végén mindannyian boldogan mentek vissza az iskolába. Rózsáéknál már teljesen a bál körül zajlott minden. Még év közben teljesült Bálint és Rózsa kívánsága, miszerint egymással táncolhatnak a nyitótáncon. Mikor elérkezett a bál hete, a két rendező osztály szerdán és csütörtökön már szorgalmasan díszítette az iskolát péntekre, a bálra. Persze Rózsa és Bálint is kivette a részét a díszítésből, és olyan helyen dekoráltak, ahol dolgozhattak párban. Összekötötték a kellemest a hasznossal, és díszítés közben egyre jobban megismerkedtek egymással és elmélyítették a kapcsolatukat.

Eljött a bál napja, február 12-e, péntek. Már ott voltak a bálon a táncosok teljes díszben, Rózsa pedig egyre csak figyelte a bejáratot. Egyszer, amikor kedvesével és egyben táncpartnerével is találkozott lelépkedve a lépcsőn, s a bejárat felé tartva velük szembe jött Brigi és kísérője, aki Laura volt. Ez volt az a pont, amikor a három sors találkozott. Brigi bemutatta egymásnak Laurát és Rózsát. A két lány összeismerkedett, de egyelőre nem érezték azt, hogy olyan jó barátnők, és Rózsa inkább Brigihez fordult. Persze azért Laurával is kedves volt. Megmutatta a lányoknak, mit hol találnak, és utána elköszönt: mennie kellett, mert lassan kezdődött a bál megnyitó rendezvénye és a nyitótáncok. Mikor ez lezajlott, Rózsa is átöltözött a báli ruhájába, és Bálinttal megkeresték Brigiéket. Közben találkoztak Rékáékkal. Réka bemutatta barátnőjének Csabát, és a kis társaság – Rékáék, Rózsáék, Brigi és Laura – kezdett megismerkedni, és együtt kerestek asztalt, ahova leülhetnek beszélgetni. Alighogy leültek, lassú szám kezdődött, és Bálint felkérte kedvesét táncolni, majd Csaba is így tett. Brigi pedig eközben elment Laurával inni valamit, mikor is Brigi szó szerint összeütközött egy fiúval. A nagy bocsánatkérések közepette megkérdezték, hogy hívják a másikat, és elkezdek beszélgetni. Laura visszatért az asztalukhoz egyedül, de nem volt sokáig szólóban, mert a táncosok is épp akkor értek vissza. Rózsa egyből meg is kérdezte:

– Merre van Brigi?

– Megismerkedett valakivel, és most beszélgetnek.

– Laura, csak nem…

Ekkor megjelent Brigi.

– Á, Laura, itt vagy. Úgy eltűntél.

– Nem akartam zavarni – válaszolt Laura.

– Nem zavartál, csak beszélgettem azzal a fiúval, de kár volt.

– Nem volt szimpatikus, Brigi? – kérdezte Rózsa.

– Nem, nagyon nem. Nem tudom, miért, csak valamiért nem tetszett. És nem tudom, hogya majd az igazival találkozom, azt honnan, miről fogom tudni.

– Tudni fogod, nekem elhiheted.

– Ha te mondod.

A bál tovább zajlott kellemesen. Igaz, a három rendezőnek a társaságból néha el kellett mennie a dolgára, de valamelyikük mindig ott volt. Rózsának és Bálintnak mindig együtt volt feladata, és mikor vége lett a bálnak és az utolsó vendég is távozott, az előre megbeszélt emberek maradtak ott takarítani a hajnali órákig, a többiek pedig mehettek. A mi kis társaságunk a suli előtt elbúcsúzott egymástól. Mindannyiukért jöttek. Annyira jól érezték magukat, hogy Rózsa és Brigi meg is beszélte, hogy jövőre Rózsa megy majd el Brigiék báljára, az ő iskolájába.

Telt-múlt az idő. Közben beköszöntött az új tavasz, és eljött Bálint és Rózsa egymásra találásának 1. évfordulója, amit egy kerti partival ünnepeltek meg, és mindkettőjük családja részt vett rajta.

Időközben Regina, Bálint idősebbik húga szintén elkezdte a középiskolát és megismerkedett valakivel, így most a barátjával, Ferenccel érkezett a kerti partira. Bemutatta a szüleinek és a testvéreinek. Csakhogy Bálint beváltotta az egy évvel korábban tett ígéretét: nem nézett jó szemmel húga választottjára, amit Ferenc észre is vett, és az első adandó alkalommal, amikor egy kis időre kettesben maradhattak, meg is kérdezte szerelmétől:

– Regina. Miért néz rám a bátyád olyan keserűen? Mintha az lenne az érzésem, hogy nem vagyok neki szimpatikus.

– Ezek szerint te is észrevetted.

– Igen.

– Azt hiszem, a tesóm beváltja a tavalyi ígéretét, amit akkor tett, amikor bemutatta nekünk Rózsát, akit én sem kedveltem eleinte, és azt, hogy a tesóm vele van. De talán most már megkedveltem, de nem biztos… Nem tudom, ezzel mostanában nem foglalkoztam, hogy mennyire csípem a tesóm barátnőjét, aztán pedig megismerkedtünk.

– Mi történt? Mit ígért a testvéred tavaly?

– Azt mondta, ha nem nézem jó szemmel Rózsát, akkor ha eljön az ideje, ő sem fog majd kedvesen nézni a jövendőbeli udvarlómra.

– Á. És nincs rá esély, hogy összebarátkozz Rózsával?

– Nem tudom, eddig még nem tettem kísérletet rá. Segítesz benne, szerelmem?

– Ha szeretnéd.

– És, hogyan kezdjük el?

– Nem tudom, talán el kellene járnunk közös programokra.

– Ez jó ötlet. Mire a bátyám 20. születésnapja lesz, addigra én már jóban leszek Rózsával.

– Ez a beszéd, kedvesem.

Közben Rózsa már kereste Reginát és Ferencet, és mikor megtalálta őket, így szólt:

– Hát itt vagytok. Gyertek vissza a társasághoz, mert lemaradtok a pezsgőbontásról és a köszöntőkről. Gyertek.

Regina így szólt Rózsához:

– Rózsa. Várj egy kicsit.

– Mi a baj, Regina?

– Bocsánatot szeretnék kérni tőled, hogy olyan szívtelen voltam veled, mikor összejöttél a bátyámmal. Te tényleg nagyon kedves és szeretetteljes vagy, és olyan lány, akit a bátyám érdemel. Sajnálom, hogy erre csak most jöttem rá. Kérlek, bocsáss meg, ha tudsz.

– Jaj, Regina, persze hogy megbocsátok. Hogyan haragudjak annak az embernek a testvérére, akit teljes szívemből szeretek?

– Rózsa, te annyira kedves vagy. Hogy tudtalak eddig nem szeretni? Olyan buta voltam.

– Nem voltál az, csak féltetted a testvéredet, ami érthető. De remélem, most már lehetünk barátnők, drága Regina.

– Hát persze.

Ekkor Regina és Rózsa átölelte egymást, és ekkor jelent meg Bálint is, hogy hol marad már Rózsa.

– Rózsa, gyere… Hát itt meg mi történik? Rózsa és a húgom ölelkezik?

Rózsa szólalt meg, miután szétváltak a lányok az ölelésből:

– Jaj, drágám, a húgod bocsánatot kért, és most már jóban vagyunk.

Regina folytatta:

– Igen, és Rózsa megbocsátott, annyira jólelkű. Bálint, nagyon jól választottál.

– Na, ugye. Miért kellett beváltanom az ígéretemet, hogy rájöjj erre?

– Tudom, és már úgy bánom. Ugye te is megbocsátasz?

– Persze, Regina. Szeretlek. És téged is, Ferenc, köszöntelek a családban – fogott kezet Ferenccel, és mindannyian visszatértek a társasághoz.

Elhangzottak a köszöntések, és megtörtént a pezsgős koccintás.

***

Brigi életében is zajlott tovább a harmadik tanév. Tanulás, barátok, és megint jött egy szerelem, csak sajnos még mindig nem jött újabb modell-feladat. Viszont az egyik, buszn történt utazása során, amikor elment Rózsához, megismerkedett Gergellyel. Kellemesen elbeszélgettek, és elhatározták, hogy találkoznak még. Gergely is annyi idős volt, mint Brigi, és nem messze járt iskolába Brigi sulijától, csak nem lakott bent a kisvárosban, bejárós volt. Meg is beszélték, hogy másnap is találkoznak. Eljött a másnap, akkor is találkoztak, és elkezdtek egyre több mindent csinálni együtt. Brigi szívében elindultak az érzelmek Gergely felé, de valahogy nem érezte mindazt, amit kell, de még adott esélyt a kapcsolatuknak. Közben vége lett a tanévnek és elkezdődött a nyári szünet, Brigi és Gergely pedig egy csodálatos nyár elé néztek.

***

Mikor Bálint és Rózsa – iskolai és magánéletük jobb és rosszabb történései közepette – eljutott a tanév lezárásáig, azt mondták: az utolsó, érettségi előtti nyaruk küszöbén vannak, aztán jöhet a szakmai irányválasztás.

Vajon melyikük merre folytatja tovább? Mi lesz számukra a megfelelő szakma, pálya, amiben boldogulhatnak majd az életben? Előtte azért június 2-án még megünnepelték Bálint 20. születésnapját. Ekkor még nem tudták, hogy egy ideig az utolsó közösen eltöltött születésnapját ünneplik Bálintnak.

6. fejezet

2010 nyara

Mikor beléptek a nyárba, Rózsa és Bálint ismét úgy döntöttek, hogy szeretnének dolgozni. Rózsa szeretett volna a tavalyi szállodába menni. Meg is volt rá a lehetőség, de ő valami másra kihívásra, más feladatra vágyott az idei nyárra. Megint szerencséjük volt, ugyanis az egyik közeli esküvőszervező iroda épp asszisztenst keresett, és Rózsa lecsapott rá. Rebeka, a főnök, a fő esküvőszervező fel is vette, Rózsa pedig megkérdezte, hogy a párja nem jöhetne-e ide szintén, hogy asszisztensként dolgozzon. Rebeka nem ellenezte a dolgot, több ember többet dolgozik alapon, és a cége is megengedhette ezt magának. Így Rózsáéknak a szomorú tavaszzárás után elég jól indult és folytatódott is a nyaruk. Minden hétre jutott elintéznivaló egy-egy esküvő körül, és szinte minden hétvégére jutott esküvő is.

***

Brigi és Gergely is kerestek maguknak nyárra munkát. Brigi is mehetett volna a szállodába, mint tavaly, de ő is másra vágyott, és már távlatokban gondolkodott. Két hétre találtak is maguknak munkát nyárra a fővárosban. Egy színházba kerültek öltöztetőnek, asszisztensnek, szóval ilyen mindenesnek ott, a színészek között. Mindjárt a második este történt valami. Nem érkezett meg az egyik sminkes, és a rendező már kezdett bepánikolni, mikor Brigi szólt a rendezőnek:

– Rendező úr, Dávid.

Bár a főnök nagyon ideges volt, mégis minden helyzetben kedves volt az asszisztensekhez, tehát így válaszolt:

– Igen, Brigi, mondjad csak. Remélem, nem valami probléma.

– Nem, cseppet sem. Sőt remélem, épp ellenkezőleg. Ha megbízik bennem a rendező úr – és persze a színészek is –, én szívesen helyettesíteném a hiányzó sminkest.

– Te?

– Igen. Mindig is szerettem sminkelni. Bár még nem vagyok hivatásos sminkes, de tervezem, hogy elvégzem, csak előbb az érettségi. Már most van komoly felszerelésem, és mindig nálam van a szettem.

– Brigi, te vagy a megmentőnk. Gyere, hozd és csináld, most nem érdekel, hogy nem vagy hivatásos, majd leszel. Az a lényeg, hogy a színház dolgozója vagy.

– Jó, jövök is.

– Sőt, tudod mit? Mostantól ha itt is lesz mindkét sminkes, te leszel hivatalosan is a harmadik.

Ezek után nem csak két hétre, hanem szinte majdhogynem egész nyárra maradhattak a színházban dolgozni. Brigi sajnálta, hogy kedves kis fogadott húga 16. születésnapján nem tud ott lenni, de küldött neki valami apróságot.

Egész nyáron egy kis panzióban laktak, külön szobában Gergellyel. Mikor eljött július 25-e, ami abban az évben vasárnapra esett és este épp volt színházi előadás, reggel arra ébredt, hogy a szülei ébresztik: meglepték, elutaztak hozzá a fővárosba, hisz’ aznap volt a születésnapja, méghozzá a tizennyolcadik. Nem csak a szülei voltak ott vele, hanem Laura is, aki megköszönte az ajándékot, amit Brigi küldött neki, és ott volt Rózsa is. Bálint most sajnos nem tarthatott vele, de küldött Briginek csokit születésnapja alkalmából. Így Briginek nagyon jól telt a születésnapja. Este pedig, amíg Brigi dolgozott a színfalak mögött, a szerettei beültek a nézőtérre a színházba, és megnézték a darabot. Este, mikor Brigi az ágyában feküdt és az alváshoz készülődött, arra gondolt, hogy ennél szebb 18. születésnapja nem is lehetett volna, hogy meglepik a szerettei a fővárosban. Átértékelte az életét és arra gondolt, hogy a modellkedés otthon sem sikerült, itt, a fővárosban sem az jött össze. Ennek ellenére úgy döntött, még próbálkozik más modellcégeknél, és esetleg kisebb szépségversenyeken.

***

Mindeközben a munkája és egyéb elfoglaltságai és teendői mellett Rózsa is készült augusztus 8-ára, a 18. születésnapjára. Úgy gondolták, hogy szerdától szerdáig arra az egy hétre, amibe beleesett Rózsa szülinapja is, elmennek a fővárosba nyaralni és kikapcsolódni, egyben megünneplik Rózsa 18. szülinapját: ez az út lesz az ajándéka. Mindnyájuknak jót fog tenni egy kis változás és kikapcsolódás. Negyedikén indulnak, és tizenegyedikén jönnek haza. Rózsa és a szülei mennek, és persze Bálint is kedvesével tart. Brigi múltkori tanácsára abban a panzióban foglaltak szobát, ahol Brigi is lakott a nyáron. Két szobát kértek, így a két fiatal a nyaralás alatt kitapasztalhatja majd, milyen is az együtt alvás. Elkezdték megszervezni a programot, de csak úgy nagyából: úgyis ott dől majd el, hogy milyen programot találnak ki éppen. Azt már tudták, hogy színházba mindenképp mennek, oda, ahol Brigi dolgozik, és megnéznek valamilyen darabot. Mikor eljött az utazás napja, mindannyian izgatottan várták a vonatot a vasútállomáson. Az út nyugodtan és kellemesen telt, és sikeresen megérkeztek Budapestre. Brigi már várt rájuk a pályaudvaron, majd elfoglalták a szállást. Kicsomagoltak, megebédeltek, majd délután már mentek is az első programra, amin nagyon jól érezték magukat. Megnézték az Erzsébet hidat és a Lánchidat, majd kipróbálták a budavári siklót. Este, a vacsoránál a panzióban átbeszélték napot és megbeszélték, hogy másnap délelőtt megnézik az országházat kívülről, esznek valahol egy korai ebédet, majd irány a budai vár és minden látnivalója. Miután mindezt megbeszélték, nyugovóra tértek és lefeküdtek aludni.

Másnap reggel mindenki frissen és üdén ébredt. A panzióban elfogyasztott reggeli után elindultak az előző nap megbeszélt programjukra. A délelőtti program annyiban változott, hogy nem a Parlamentet nézték meg, hanem a nagy vásárcsarnokot járták körbe, de a többi program az előző napon megbeszélt volt. Este pedig elhatározták, hogy másnap, vagyis pénteken, átruccannak Gödöllőre, este pedig elmennek színházba, ahol Brigi dolgozik. Ez az utolsó előadások egyike volt még a nyári, körülbelül két hetes színházi szabadság előtt.

Másnap reggel, reggeli után autót béreltek és el is indultak Gödöllőre. Megnézték a királyi kastélyt, amit mindannyian csodálatosnak véltek, teljesen átjárta őket a történelem és a kiegyezés korának időszaka. Körülbelül fél egyre járt az idő, amire bejárták a kastélyt és a parkot is, és úgy határoztak, hogy beülnek valahova ebédelni. Beültek a legközelebbi étterembe, megebédeltek, és közben beszélgettek. Utána visszaindultak a fővárosba, a panzióban kicsit felfrissítették magukat, majd átöltöztek az esti színházhoz.

Másnap, vagyis szombaton, Rózsa és Bálint, illetve Rózsa szülei külön programot terveztek maguknak. A szülők egy sajátos kis városnézésre készültek, a fiatalok pedig – tehát Rózsa és Bálint, valamint Brigi és Gergely – megbeszélték, hogy együtt találkoznak Rékával és Csabával. Miután találkoztak, az egész társaság a Szent István Bazilika előtti térre ment, mert ott volt valami kisebb nyári fesztivál, ahol meghallgatták, ahogyan Csaba énekel. Csaba után pedig jött egy négy éve alakult, kimondhatatlan és megjegyezhetetlen nevű, rétegzenét képviselő zenekar, akik Csaba elmondása szerint az előző évben, tehát 2009-ben cserélték le énekeseiket, de Csaba azt mondta, hogy nagyon még ő sem ismeri őket. Mikor Csaba elment készülődni, Brigi megkérdezte Rékát:

– Réka, milyen egy énekes vagy egy leendő énekes kedvesének lenni?

– Még nagyon furcsa, de kezdem megszokni

Brigi így szólt, részben Gergelyhez:

– De jó lenne egyszer nekem is megtapasztalni ezt, hogy egy énekes párja vagyok.

Rózsa kapcsolódott be a beszélgetésbe:

– Sosem tudhatod, mit hoz még a jövő, kedves Brigi.

Majd Gergely szólalt meg:

– Bizony, még az is lehet, hogy mi együtt maradunk a jövőben, vagy én leszek énekes, sosem tudhatjuk.

Brigi folytatta:

– Gergely, nem fog működni. Sajnálom, de a mi kapcsolatunk hosszú távon nem fog működni. Nem érzem azt, amit kellene. Sajnálom.

– Brigi, ezt nem mondhatod komolyan. Ugye ez nem igaz?

– De igen, igaz.

– Akkor már itt sem vagyok, hazamegyek. Légy boldog, Brigi. Megyek is, csomagolok.

Mikor Gergely elment, Rózsa így szólt Brigihez:

– Most komolyan szakítottál Gergellyel?

– Igen, hallhattad. Egész nyáron fontolgattam, de mindig adtam egy-egy esélyt, de mostanra már rájöttem, hogy véget kell vetnem neki.

Rózsa átölelte Brigit. Közben a színpadon Csaba elkezdett énekelni. Végighallgatták a műsort, majd miután Csaba visszatért a társaságukba, meglepetten számolta meg a csapatot és ezt mondta:

– Hiányérzetem van. Hova tűnt Gergely?

Brigi válaszolt:

– Szakítottam vele, és elment.

– Értem. Nem vitatom tovább.

Eközben a következő zenekar már készülődött a fellépésére, és felcsendült a jazzes hangzás, ami a társaságnak nagyon tetszett, és nem értették, miért rétegzene. Sajnálták, hogy nem tudták a zenekar nevét, csak azt, hogy még nem annyira ismertek. Mindannyian megnézték a férfiénekest, különösen Brigi. (Még csak nem is sejtette a jövőt.) Mindannyian egy vonzó külsejű férfinak tartották a zenekar frontemberét. Végighallgatták a koncertet, majd beültek egy kis kávézóba, és miközben elfogyasztották a süteményüket, megtervezték a másnapi születésnapot, ami Rózsa napja lesz.

Másnap reggel Rózsát egy születésnapi dallal ébresztették a szülei, a kedvese, Bálint, és persze Brigi is. Mire az ünnepi reggelire összegyűltek, már Réka és Csaba is ott voltak. Elfogyasztották a szülinapi reggelit, Rózsa elfújta a tortán a gyertyát, és persze kívánt is, majd átengedte magát barátai és szerettei irányításának, és elindultak a szülinapi programjára. Délelőtt egy sétarepülő-út, majd ünnepi ebéd egy étteremben, délután pedig egy divatbemutatóra mentek, ahol fel is próbálhatták a ruhákat. Brigi itt vágyakozva nézte a modelleket, mert még élt a szívében régi vágya, hogy egy szép nap ő is csinálhatja majd ezt. Meg is tetszett mindannyiuknak egy-egy ruha. Rékának egy fehér-fekete mintás miniruha, nyárvégi kollekció. Briginek is egy nyárvégi darab tetszett meg: barna, bőrszínű, testhez simuló, rövid ujjú ruhadarab. Rózsának pedig csak egy egyszerű farmer, fehér, mellényszerű topféleséggel. Miután vége lett a divatbemutatónak, mindannyian felpróbálhatták azt a ruhát, amelyik megtetszett nekik, és nagyon meglepődtek, mert akciós áron hozzájuk is juthattak. Miután hamar kifizették őket, vissza sem öltöztek, így mentek tovább a városba a késő délutáni, esti szülinapi programra. De útjuk egy irodaháznál elterelődött, mert vasárnap ellenére világosság szűrődött ki az ablakából. Nagyon eltöprengtek azon, hogy mit dolgozhatnak odabent egy nyári vasárnapon. Az ajtó nyitva volt, hát bementek, és egy recepciónál találták magukat, ami épp üres volt. Tehát csak azon az egy helyen dolgoznak – gondolták. Amikor jobban körülnéztek, rájöttek, hogy az egy divatcég. De akkor miért dolgoznak vasárnap is? – gondolták. Majd egyszer csak nyílt a lift, és lejött az egyik dolgozó:

– Hát maguk hogy jöttek be?

– Világosság volt, és nyitva volt az ajtó. Mi is furcsálltuk, hogy miért dolgoznak egy irodában vasárnap.

– Igen, be kellett jönnünk. De miért is jöttem én most le… ja, igen, megvan!

Majd elgondolkodott.

– Nem azért, ugye, mert hangokat hallott a betolakodóktól, vagyis tőlünk, és hogy leszidjon minket?

– Jaj, dehogy! Telefonálni erről a telefonról a modellügynökségnek, mert… de minek beszélek erről nektek? Várjunk, nem kell telefon, ti lesztek a legjobbak.

– Mármint mi?

– Modellek. Figyeljetek, azért dolgozunk még vasárnap is, mert keddig be kell fejeznünk egy kollekciót, de nincsenek saját modelljeink. Beugranátok csak erre az egy bemutatóra kedden? És ti, fiúk?

Brigi nagyon örült a lehetőségnek, majd a barátai nevében is ezt mondta:

– Igen. Mit kellene tennünk?

– Gyertek, mutatom a ruhákat.

Így a lányok megkapták a ruhákat, néhányat fel is próbáltak, és megbeszélték, hogy majd másnap kezdik próbálni a divatbemutatót.

Visszaérve a panzióba még egy utolsó koccintással megünnepelték Rózsa 18. születésnapját.

Ezen az éjszakán Rózsa és Bálint élete végzetszerűen egybefonódott. Másnap reggel, miután megreggeliztek, már indultak is a divatcéghez. Mire Brigi, Rózsa és Bálint odaértek, Réka és Csaba már ott voltak. Elpróbálták az egész divatbemutatót, és beosztották, hogy milyen sorrendben lépjenek a kifutóra, és ki melyik ruhát mutassa be. Késő délután volt már, mire végeztek, és másnap délután volt a bemutató. A nap hátralévő részében Briginek el kellett még mennie a színházba, elintézni az ügyeit. A lányok úgy döntöttek, hogy elmennek egy kis csajos kikapcsolódásra, a fiúk pedig elhatározták, hogy akkor ők még jobban megismerkednek, és elmennek egyet biliárdozni az egyik klubba. Eközben a lányok beültek egy cukrászdába, és elmesélték egymásnak a titkaikat. Rékának is volt mit mesélni, és persze Rózsának is.

Elérkezett a kedd. Délelőtt még tartottak egy megbeszélést és próbáltak egy utolsót, viszont délután már élesben ment minden. Nagyon jól sikerült a bemutató, aminek a végén még kaptak egy kis jutalmat is a divatcégtől. Utána a lányok megünnepelték a divatbemutató sikerét.

Másnapmindannyian hazautaztak – még Brigi is, hisz’ lassan ez a csodálatos nyár is véget ért, és mindannyian elkezdik az utolsó gimis évüket, aminek a végén majd érettségizni fognak.

Réka még nem indult haza, maradt egy kicsit Csabával kettesben: tervezni akarták a jövőjüket.

Otthon Rózsa és Bálint még kiélvezte a nyár utolsó napjait, de azért már készültek az iskolára is. Rózsa a tanévkezdésig nem látta Rékát, viszont Brigivel a nyár végéig majdnem mindennap találkoztak, vagy beszéltek telefonon.

Így telt el 2010 nyara Rózsának és Bálintnak, Rékának és Csabának, valamint Briginek. Szerelmekkel és szakításokkal, valamint kinek-kinek sorsmegpecsételő élményekkel.

7. fejezet
2010–2011-es tanév

Elérkezett szeptember, megkezdődött az új tanév. Rózsa és Réka újra találkoztak, először mióta Budapesten elbúcsúztak. Réka büszkén mutatta meg a gyűrűjét, mert miután kettesben maradtak, Csaba eljegyezte kedvesét, Réka pedig igent mondott. Rózsa örömmel gratulált barátnőjének, majd megkérdezte:

– És mikorra tervezitek a nagy napot?

– Jövő nyárra, ha leérettségiztünk.

– Remélem, azért meghívsz.

– Hát persze. Te koszorúslány leszel.

– Bálint még nem tett fel nekem ilyen kérdést.

– Mert biztosan nem érzi még, hogy itt az ideje, de most már nálatok is itt lesz hamar. Hisz’ körülbelül egyszerre jöttünk mindketten össze a párunkkal.

– Nem, ti előbb, de szerintem ez nem jelent semmit e téren.

Már jól benne jártak szeptemberben, amikor az egyik óraközi szünetben, mikor Rózsa és Bálint épp hevesen csókolóztak, Rózsa egyszer csak félbehagyta a csókot.

– Bálint, nem érzem jól magam – és elájult. Miután mindenki köréjük gyűlt, elkezdték Rózsát ébresztgetni. Nem telt el alig öt perc, Rózsa magához tért és így szólt:

– Mi történt?

– Elájultál – mondta Bálint. – Azt mondtad, nem érzed jól magad, és elájultál. Már jobban vagy?

– Igen. Nem tudom, mi történhetett velem. Biztosan lement a vérnyomásom, de már jól vagyok.

Miután helyreállt a rend és a tömeg is feloszlott körülöttük, Rózsa és Bálint elköszöntek egymástól és mindketten elmentek órára. Óra előtt Rózsa elmesélte Rékának, hogy mi történt vele a szünetben. Bejött a tanár és elkezdődött az irodalomóra, de alig tartott 10 percig, most Réka ájult el. Azonban ő is hamar magához tért újra. Mikor vége volt az óráiknak, Rózsa Rékával tartott a kollégiumba, mert ott találkozott Bálinttal. Útközben megbeszélték a rosszulléteik okát:

– Én igazán nem tudom, Rózsa, hogy miért lettem rosszul.

– Réka, gondolkodj. Először én is arra gyanakodtam, hogy biztosan lement a vérnyomásom, de most már egy kicsit elgondolkodtam.

– Rózsa, te sejtesz valamit?

– Sejtésem az van, de majd kiderül. Október elején úgyis elmegyünk a szüleimmel egy teljes körű kivizsgálásra.

– Aha. De mi a sejtésed?

– Jó, elmondom. Emlékszel, amikor a fővárosban beültünk egy kis cukrászdába, és megosztottuk egymással a titkainkat?

– Igen, de várj, Rózsa, csak nem arra gondolsz, hogy akkor… annak… és, hogy most… Szóval, érted.

– De igen, pontosan arra. Szerinted mit szólna hozzá Csaba, ha tényleg az lenne az ájulásod titka?

– Csaba nagyon örülne. És nálad? Vajon Bálint hogyan reagálna rá?

– Nem tudom. Nem tudom, Bálint mit szólna.

Közben megérkeztek a kollégiumhoz. Bálint már ott várta kedvesét az ajtó előtt, majd egy csókkal üdvözölték egymást, utána pedig így szólt:

– Nem ájultál el azóta?

– Én nem, csak Réka.

– Mi történt? – nézett immáron Réka felé, de Rózsa válaszolt.

– Ugyanaz, mint velem.

– Lányok, szerintem menjetek orvoshoz – szólt Bálint.

– Jaj, szerelmem, kedves, hogy így aggódsz értünk. Én úgy is megyek október elején teljes körűre – majd Rékához fordult:

– Réka, te?

– Majd én is elmegyek.

– Látod, Bálint, minden megoldódik, nem kell aggódnod.

– Tudom, csak szeretlek. Csaba pedig megkért, hogy vigyázzak a kedvesére is helyette.

– Hogy ez a Csaba mennyire aranyos! És ti ketten nagyon összebarátkoztatok – mondta Réka.

– Hát, mint férfi a férfival. Kár, hogy Brigi barátnőd már nincs együtt Gergellyel.

– Ez igaz, de attól ti, férfiak, még barátkozhattok vele.

– Úgy már nem ugyanaz. Én nehezen barátkoztam mindig is. Most is csak azért kezdtem el, mert a barátnőid párjairól van szó, de arról nem tehetek, ha Brigi szakított vele.

– Brigi nem érezte úgy, hogy ő számára az igazi. Ezt tiszteletben kell tartanunk. De te, Bálint, ezt úgysem értheted, mert ezek csajos, női dolgok.

Tudom. Menjünk lassan.

***

Eközben Brigi is megkezdte az utolsó, érettségi előtti évét a középiskolában, és végiggondolta, hogy a modellkarrierjével is foglalkozik egy kicsit. Újból felkereste azt a modellügynökséget, ahol körülbelül két éve volt az első modell-munkálja, és megpróbálkozott egy kisebb szépségversennyel. Ez az ügynökség rendezett egy szépségversenyt ősszel egy vidéki kisvárosban, Brigi lakóhelyétől kicsit messzebb, a teljes idegenben. Azért Brigi úgy döntött, hogy megpróbálja; ha nem sikerül, nem baj, legalább nem ismerik. Őszköszöntő napok voltak itt egy szeptemberi hétvégén. Brigi megérkezett, nem ismert senkit. Mit keres ő itt? – gondolta, de úgy döntött, végigcsinálja. Egyik versenytársánál aludt, a versenyen önmagát adta, minimális felkészítésen vett részt, és a végén az ő nevét mondták ki nyertesként. Ennek köszönhetően picit megnőtt az önbizalma is, így rájött, hogy mindenképpen megérte megpróbálni idegenben, és így boldogan készült az érettségire, ami ez után a győzelem után kicsit még távolinak tűnt, mivel most már fotózásai is lettek, és egy kicsivel többet kellett utaznia is. Ilyen izgalmak között készült Brigi az érettségire és az egyetemre.

***

Eközben Rózsa és szülei elmentek egy teljes körű egészségügyi kivizsgálásra október 9-én. Rögtön meg is kapták az eredményeket, és az orvos rá is jött Rózsa ájulásainak okára. Rózsa jól sejtette: valóban kisbabát várt. Rózsa rögtön tudta, hogy mikor történt. Amikor hazaértek, a szülei egy kicsit leszidták, hogyan tehette ezt, de aztán megbékéltek, és rájöttek, hogy ez örömhír. Unokájuk lesz. Bár Rózsa még nagyon fiatal, most fog érettségizni, és lehet, hogy nem is tudja végigcsinálni, de tudták, hogy valamiért ez volt megírva most lányuknak. Tudták, hogy Rózsának valamiért szüksége van most erre a kisbabára, és megbeszélték, hogy mindenben segíteni fogják Rózsát.

Rózsa alig várta, hogy elmondhassa Bálintnak. Vasárnap délután találkoztak. Most Rózsa ment hozzájuk, és az üdvözlő csók után Rózsa megfogta Bálint kezét, majd a hasára tette. Bálint nem értette, mit akar ezzel Rózsa, egészen addig, míg a lány meg nem szólalt:

– Bálint, szerelmem. Kisbabánk lesz.

– Mi? Ezzel azt akarod mondani, hogy terhes vagy?

– Igen, gyerekünk lesz. Apa leszel.

Miután tudatosult Bálintban az, hogy mit is mondott neki Rózsa, átölelte szerelme hasát, és elkezdte csókolgatni, majd Rózsát ölelte át, és miután szenvedélyesen újra és újra megcsókolta, így szólt:

– Nem hiszem el, hogy tényleg apa leszek. Hogyan? Ez azt jelenti, hogy akkor és ott tényleg megfogantál

Rózsa a könnyeivel küszködve így szólt:

– Ezt nagyon szépen mondtad, drágám. Igen, igaz, akkor és ott tényleg megfogant bennem ez a kis emberi teremtés, ami a mi szerelmünk kis gyümölcse. Szeretlek, Bálint. Az én Bálintom. Nem tudom, mit tartogat számunkra a sors, de valamiért most kellett kapnom ezt a kisbabát, és persze neked is.

– De mit mondunk az iskolában?

– Emiatt ne aggódj.

– De mindig nőni fog a pocakod, egyre jobban.

– Megmondom az igazat.

– És hogy férsz majd bele a ballagási ruhába?

– Emiatt ne aggódj. Már beszéltük, hogy a mi osztályunk – legalábbis a lányok – egységesen türkizkék estélyi ruhát szeretne. Egyszerűen csak annyi, hogy én egy kicsit bővebbet kérek, és kismama fazonút.

– Hogy te mindig mindenre tudod a választ.

– Egy nő mindig mindenre gondol.

Közben megérkezett a vasárnap délutáni sétából Bálint családja is. Rózsa nekik is elmondta az örömhírt, de inkább Bálint vitte a szót. Mindenki nagyon örült, a kis Erika főleg, hogy lesz egy picike unokahúga vagy unokaöccse. Regina is nagyon örült a leendő új családtagnak, és mindannyian megünnepelték ezt az örömhírt.

Teltek-múltak a hetek. Rózsa nagyon jól viselte a terhességet, csak a reggeli rosszullétek kínozták. Az iskolában is minden rendben ment, tanultak. Időközben kiderült, hogy két kismama van az osztályban, mert Réka ájulásainak is ez volt az oka: ő is terhes lett. Mire eljött a karácsony, Rékának is és Rózsának is volt már egy kis pocakja, meglátszott rajtuk a várandósság. De azért lelkesen készültek a karácsonyra és a januári szalagavatójukra, nem is sejtve a közeli jövőt – főleg Rózsa életében. Mikor beköszöntött a szünet, Bálint meglátogatta Rózsát. Megcsókolták egymást, majd Bálint nagy örömmel tette Rózsa gömbölyödő pocakjára a kezét, majd magában ezt gondolta: Igen, révbe értem: van egy hű szerelmem, és úton a kisbabám. Kell nekem ennél több? Majd tovább töprengett: Viszont még nincs karrierem. Meg kell tennem valamit januárban. Nehéz és fájdalmas lesz, de meg kell tennem – gondolta, majd gyengéden, de egyben forrón megcsókolta igaz és hű szerelmét, és születendő gyermeke édesanyját. A karácsonyi szünidőt együtt töltötték. Átalakították Rózsa szobáját, Bálint szinte már Rózsáékhoz költözött. Idén már együtt mentek a pásztorjátékra, a szentestére pedig átjött Rózsáékhoz Bálint családja. Boldogan töltötték együtt a szentestét, éjfélkor pedig mindannyian elmentek az éjféli misére. Rózsa és Bálint kiélvezte együtt a karácsony és a szünet minden egyes percét. Együtt mentek mindenhová, és persze boldogan várták a babájukat. Azt tervezték, hogyan szilveszterezzenek; Rózsa már nem nagyon akart az egyre gömbölyödő pocakjával zajos buliba menni, inkább úgy döntöttek, hogy otthon maradnak és elhívják a barátaikat: Rékát és Csabát, Brigit, Bálint húgait, Reginát és kedvesét, és persze a kis Erikát, és együtt csendesen ellesznek, beszélgetnek, nevetgélnek, társasjátékoznak. Mikor beköszöntött 2011, az új év, mindannyian boldog újévet kívántak egymásnak, kimentek az utcára fényjátékokat nézni, miközben Bálint húgai elindultak hazafele. Mikor visszatértek a házba, Réka, Csaba és Brigi is elfoglalta az erre az éjszakára kapott szállását, majd Rózsáék is nyugovóra tértek. Rózsa még megsimogatta a pocakját, és ennyit mondott: – Szeretlek, kisbabám, és téged is, Bálint, szerelmem. Bálint nem válaszolt, csak csendben hallgatott, mert már tudta, hogy bármennyire szereti Rózsát és a születendő gyermeküket, el kell őket hagynia egy szó nélkül – talán örökre.

Az új év nyugodtan kezdődött. Még kiélvezték a szünet hátralévő napjait, majd folytatódott az iskola. Rózsa és Bálint osztálya is készült a szalagavatóra. Eljött a nap, Bálinték szalagavatójának a napja, Rózsáéké majd csak egy héttel később. Ezen a napon, Bálinték szalagavatójának a napján, a szerelmespár együtt ment haza a busszal, hogy Bálint időben el tudjon készülni – legalábbis Rózsa így hitte. Miután leszálltak a buszról, Bálint a szüleihez ment haza, így hát el kellett köszönniük. El is búcsúztak egy csókkal, mint mindig, és Bálint már tudta azt, amit Rózsa még csak nem is sejtett: ez volt az utolsó csókjuk.

Este, mikor Rózsa úgy gondolta, hogy kedvese már a szalagavatón van, egyszer csak megjelent Regina, Bálint húga, és Anna asszony is, Bálint édesanyja. Rózsa meglepődött, amikor meglátta szerelme családját, és megkérdezte:

– Történt valami Bálinttal?

– Nem igazán, csak el kell mondanunk valamit – válaszolt Bálint édesanyja.

– Le kell ülnöm. Mi az? Kezdek megijedni.

– Bálint nem a szalagavatóján van. Bálint elment máshova, s azt kérte, ne keresd. Karriert szeretne csinálni.

– De hát olyan boldogok voltunk, és úton van a kisbabánk is.

– Tudta ezt ő is, de azt mondta, hogy pont ezért kell elmennie most.

– Nekem miért nem mondott erről egy szót sem?

– Mert így is nagyon nehezen tette meg. Azt mondta, ha elbúcsúzott volna, még nehezebb lett volna, így is vacillált még az indulás előtt egy másodperccel is.

– És hova ment most?

– Azt mi sem tudjuk, nekünk sem mondta, maga intézett mindent, de itt van egy levél. Neked címezte. Azt mondta, ha már elutazott, csak akkor adjuk neked oda, de akkor mimnél hamarabb.

Rózsa átvette a levelet és bocsánatot kért, de egyedül szerette volna elolvasni, így felment a szobájába. Ledőlt az ágyra – az ágyra, ahol oly sokszor ébredt együtt Bálinttal –, és elkezdte olvasni a levelet:

„Drága, egyetlen szerelmem, Rózsa.” Rózsa elgondolkodott: ha így szólított meg a levélben, miért kellett elutaznia? Folytatta az olvasást:

„Drága, egyetlen szerelmem, Rózsa. Mire ezt a levelet olvasod, már tudod, kiléptem az életedből, az életetekből. Tudom, veled, drága szerelmem, mindenem megvolt: szerelem, család. De én karrierre is vágytam – nem a pénz miatt, csak meg akarom mutatni a nagyvilágnak, hogy mit tudok. Ezért kellett, ha fájt is az elválás, egy szó nélkül lépnem. Kérlek, bocsáss meg nekem! Sajnálom, hogy nem lehetek veled, mikor majd megszületik a gyermekünk, de mindig gondolni fogok rátok. Hadd kérjelek arra, hogy soha ne keres, a sors majd tudni fogja, mikor kell nekünk újra találkoznunk – ha egyáltalán kell még találkoznunk, ahogyan azt is tudta, hogy mikor kellett először, és azt is, hogy szükséged van most neked a kisbabánkra. És kérlek, sose add fel azt, azokat az álmaidat, amiket szeretnél, amiket mindig mondogattál nekem! A családom mindenben támogat majd, és segíteni is fog neked a gyermekünk körül, hisz’ az unokájuk. Ha neked dolgod van, bármikor rájuk bízhatod. Remélem, a sors is úgy akarja, hogy egy szép nap újra találkozunk, bár azt nem tudhatom előre, akkor hol tart majd az életünk és milyenek leszünk. A szerelmünk fellángol majd akkor újra, mert akik egyszer már szerették egymást, azok sosem felejtik el a másikat. Ez már egyszer biztos, mert te szoktad mindig mondani. Mindig te voltál a bölcsebb közölünk; a fiatalabb, de a bölcsebb. Most elbúcsúzom, drága Rózsa. A szívemben őrzöm utolsó csókodat, amit a buszmegállóban váltottunk. Én már akkor tudtam, hogy az az utolsó, de te még nem sejtetted, és így a legjobb. Ég veled, drága, egyetlen szerelmem. Mondd meg a gyermekünknek egyszer, hogy szeretem, és mindig szeretni fogom.

Szeretettel csókol a te Bálintod örök szerelemmel!”

Miután Rózsa elolvasta a levelet, nagyon szomorú lett. Nem bírt egyszerre visszamenni a társaihoz, de végül mégis erőt vett magán és megtette. Bálint édesanyja átölelte, majd így szólt:

– Most már tudod. Mit akarsz tenni?

– El kell felejtenem. Most csak a születendő babára és az érettségire gondolhatok.

– És mit szerettél volna csinálni érettségi után?

– Továbbtanulni, szerezni valami szakmát – plusz két év maximum –, utána pedig dolgozni. Egyetemet semmiképp.

– Megcsinálod. Bálint is ezt akarná, hogy tanulj, mi pedig segítünk.

– Tudom, a levélben is benne van.

– Na, látod. A levél tartalmát ugyan nem ismerem, csak azt tudom, amit a fiam is elmondott. Milyen szakmát szeretnél tanulni?

– Még nem is nagyon tudom. Talán… mégis. Ruhatervezőnek és varrónőnek szeretnék tanulni. Tavaly nyáron döntöttem el, amikor a véletlen úgy hozta, hogy beugrottunk modellkedni egy fővárosi divatcéghez. Akkor még boldogok voltunk.

– Mindenben támogatni fogunk titeket, aztán meg még ki tudja, mit hoz a sors.

– Anya, ti is?

– Hát persze, szívem, mi is.

– Akkor majd csak lesz valahogy. Megleszünk a kisbabával, ha ennyien segítetek nekem.

Miután Anna és Regina hazamentek, Rózsa nem akart a szüleivel beszélgetni; magányra vágyott, ezért elvonult. A szobájában most nem tanulásba fogott, hanem a hobbijába, hogy egy kicsit kikapcsolódjon. Mindig is szeretett ruhákat tervezni. Először csak játékból, majd mindig egyre komolyabb rajzokat készített. Ezért is szerette volna ezt tanulni – vagy legalábbis ezt is – tanulni érettségi után, mert még csak hobbi szinten végezte, így most ezzel kapcsolta egy kicsit ki magát. Sajnos most valamiért ez sem kötötte le, nem kapcsolta ki, csak a másik hobbija, amit Bálintnak is említett a megismerkedésükkor. Most azt kezdte el: kitalált egy történetet a fejében, amiben kiírta magából fájdalmát, és egy regénykezdemény formálódott ki belőle, amit egyelőre még csak a számítógépén, egy adathordozón őrzött. Lehet, hogy egy napon ezt az álmát is valóra váltja majd.

Majd később lefeküdt, és reggelig aludt. Reggel, mikor lement a konyhába, mindenki kedves volt vele, de ő egyelőre nem akart mást, csak valamelyik barátnőjével találkozni. Rékával sajnos most nem tudott, de Brigit felhívta – sajnos épp rosszkor, mert az első fotózására készült éppen, és nem volt odahaza, hanem a fővárosban.

– Mikor leszel itthon? Beszélgetni akarok valakivel, most nagy szükségem lenne egy barátra.

– Holnap délután már otthon vagyok.

– Brigi, akkor hétfőn, iskola után tudunk találkozni?

– Nem Bálinttal leszel?

– Brigi, te aztán le vagy maradva. Pont erről szeretnék neked mesélni.

– Csak nem történt valami? Jó, találkozzunk. Lemegyek hozzád.

– Rendben. Köszönöm.

– Nincs mit. Egy jóbarátért mindent. Szeretném, ha tudnád, rám a jövőben is számíthatsz. Nem tudom, hol leszek, mi leszek, de számíthatsz.

– Köszönöm. Most elbúcsúzom, szia, jó fotózást.

– Szia.

Miután letették a telefont, Rózsát nagy meglepetés érte. Egy váratlan vendég, egy régi, általános iskolás osztálytársa és egykori barátnője látogatta meg. Nagyon meglepődött amikor, Vivit meglátta.

– Vivi? Hát te? Téged meg mi szél hozott, hogy kerültél ide?

– Most itthon vagyok, gondoltam, meglátogatlak. Tudni szerettem volna, hogy mi van veled.

– Gyere be. Foglalj helyet.

Majd miután kényelmesen elhelyezkedtek, Rózsa folytatta: – Amint látod is, kisbabát várok.

– Mi történt? És a párod? Ki a párod, szerelmed, vagy már férjed?

– Jaj, Vivi, ez hosszú történet. Jelenleg romokban heverek, de össze fogom szedni magam – a pici kedélyért is.

Majd elmesélte a történetét Vivinek. Vivi, miután végighallgatta, a döbbenettől egy szót sem tudott szólni. Rózsa törte meg a csendet.

– És veled mi van? Nem is hallottam rólad semmit, mióta kimaradtunk nyolcadikból, és a barátságunk is megszakadt.

– Én zenei középiskolába mentem. Én is most fogok érettségizni, de azzal párhuzamosan énekesnő is leszek. Az órák keretében írtunk pár saját dalt, így van már pár saját dalom. Koncertem is volt a fővárosban, nem is egy, de most hazajöttem, mert tegnap volt a szalagavatóm, és gondoltam, meglátogatlak téged, mint az egykori legjobb barátnőmet.

– Amit köszönök. Mindig is nagyon jól tudtál időzíteni.

– Közben elvégeztem egy koktélkészítő tanfolyamot is, így már civil szakmám is van.

– Akkor nálad zajlik az élet. És a szerelem és párválasztás hogy sikerült?

– Azzal még sajnos nem állok valami jól, de hiszem, hogy ami késik, nem múlik.

– Te még bizakodó vagy.

Még elbeszélgettek egy kicsit, majd Vivi elbúcsúzott. Rózsának mindez nagyon jólesett jelenlegi helyzetében, és most már egy kicsit pozitívabban nézett a jövő felé. Érezte, sőt tudta: lesz még jobb helyzetben, lesz még boldog valaki oldalán, boldog feleség és édesanya lesz majd, a távoli jövőben.

***

Eközben Briginek és osztályának is megvolt már a szalagavatója. Fotózásokra járt és ezerrel készült az érettségire, mert ősztől egyetemre készült. De egyelőre még az iskolabáljukra, ahol Brigi is táncolt a nyitótáncban. És bár megbeszélték Rózsával, hogy most ő jön el az ő báljukra, most valahogy mégsem tudta, mi van barátnőjével a telefonhívás óta.

Mert annak ellenére, hogy modell szeretett volna lenni, el akarta végezni az egyetemet is, rendezvény- és esküvőszervezés szakon. A szerelemmel most egyelőre nem foglakozott, gondolta, az majd úgyis rátalál, ha eljön az ideje. Most csak a tanulmányok és a modellkedés. A határidő lejárta előtt beadta a jelentkezését a kiválasztott egyetemre. Ilyenkor, február közepén volt egy kis ideje, és meglátogatta barátnőjét, Rózsát, akit tavaly nyár óta nem látott. Rózsa már a hatodik hónapban volt, amin Brigi nagyon meglepődött. Azon a januári szombaton, mikor megígérte Rózsának, hogy később meglátogatja, ez mégsem sikerült. SMS-ben azonban bocsánatot is kért barátnőjétől. Most ezért lepődött meg Rózsa állapotán.

– Rózsa, nem is mesélted, hogy kisbabát vársz.

– Én meséltem volna, hisz’, emlékszel, felhívtalak, csak…

– Bocsáss meg, de akkor tényleg nem értem rá. És ne haragudj, hogy máskor sem jöttem el. Gondolom, a bálra pont ezért nem tudtál eljönni.

– Semmi baj, már akkor is bocsánatot kértél. És tényleg ne haragudj a bál miatt.

– Tudom, hiszen már régóta barátnők vagyunk. Jaj, miért haragudnék? Honnan tudtuk volna, mikor megígértük egymásnak, hogy ez alatt az egy év alatt mi fog történni velünk? De sajnálom, hogy nem láttál, hogy táncolok én, aki semmit nem ért a tánchoz. Majd mutatok videót.

– Köszönöm, Brigi, én is megkaptam a tavalyi DVD-t.

– Azt viszont már megmutattad.

Majd Rózsa mindent elmesélt Briginek, aki megértette, és megígérte Rózsának, hogy mindenben segíteni fogja a jövőben is, bármit is hozzon neki a sors. Még beszélgettek egy kicsit, utána elköszöntek, és mindketten visszatértek a saját életükbe.

Telt-múlt az idő, beköszöntött a tavasz. Rózsáék és Brigiék is készültek a ballagásukra és az érettségire. Rózsa immáron szépen lassan, az áprilisba érve a nyolcadik hónapba lépett, míg Brigi a tanulás és a készülődések miatt egyelőre nem fogadott el modell-munkát. Eljött a nap, április 30-a, a ballagásuk napja. A megelőző napokban Briginek is és Rózsának is szerenád és vidámballagás volt, bár a vidámballagást Rózsa és Réka az állapota miatt kihagyta. Amikor eljött a ballagás napja, Brigi és Rózsa hívta egymást telefonon, és sajnálták, hogy a saját ballagásuk miatt nem lehetnek ott egymás eseményén. Viszont másnap, május 1-én Brigi meglátogatta barátnőjét, köszöntötte ballagása alkalmából, és ezt a kedvességet Rózsa is viszonozta barátnőjének. Amikor elköszöntek egymástól, sok sikert kívántak a másiknak a másnapi irodalom-érettségihez.

Alig ment el Brigi, Rózsa alig ült le kicsit pihenni, beállított Anna asszony, Regina és a kis Erika – Bálint családja –, hogy köszöntsék Rózsát, és sok sikert kívánjanak neki másnapra.

Rózsa sikeresen végigcsinálta ezt a hetet, viszonylag egyszerűen, némi nehézséggel, de túljutott az irodalom, a matematika, a történelem és a német írásbeli érettségiken. Már a várandóssága utolsó hónapjában – tehát a kilencedikben – járt, és még hátra volt május második hetében egy írásbeli, a földrajz, ami május második hetének csütörtökjére esett, de előtte felkészülés volt kedden. Ám Rózsa már nem tudott a felkészülésen ott lenni: reggel arra ébredt, hogy elkezdődtek a fájások, és mivel a szülei már elmentek dolgozni, így volt kedvese szüleihez fordult segítségért, akik szívesen segítettek is, és bevitték a kórházba. Onnan hívta már fel szüleit Rózsa, akik, amint tudtak, lányukhoz siettek. Addig is Bálint szülei végig Rózsával voltak, és közben megérkezett Regina és kedvese is, és a kis Erika. 12 óra után pár perccel megérkeztek Rózsa szülei is, ekkor már bármelyik perben érkezhetett az új családtag.