Rita Falk

ALMÁSRÉTES-ALIBI

Magistra Könyvkiadó, 2026

A mű eredeti címe
Apfelstrudel-Alibi

Copyright © 2025 dtv Verlagsgesellschaft
mbH & Co. KG, Munich/Germany

Magyar kiadás © Magistra Könyvkiadó, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül
a műből részlet sem közölhető.

Fordította Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2026

Szerkesztette Németvölgyi Ilona

Felelős kiadó a Kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Cover Design © dtv

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-49-3

1. fejezet

– Itt az idő – mondom Simmerlnek. Egy nagy korty kólával leöblítem a húskenyér maradékát, aztán leteszem az üres üveget a kis asztalra. Simmerlnél ugyanis már asztal is van, méghozzá olyan magas és kerek, amilyet a pezsgős állófogadásokon látni. Leteszem hát az üveget és megindulok hátra a műhelybe.

– Meddig akarod még játszani ezt a dedós játékot, Franz? – kiált utánam a hentes, miközben elpakol az asztalról.

– Amíg szükség van rá – kiáltok vissza.

Márpedig jelenleg még szükség van rá. Nagyon is. Amihez persze szükségeltetik egy kis magyarázat. Az én Susim ugyanis Niederkaltenkirchen polgármestere lett. Ami rám nézve már önmagában elég keserves. Mert hogy én egyfelől soha nem tudtam mit kezdeni a karrierista nőkkel, úgy általában sem, nem hogy konkrétan. Másfelől pedig azt sem szeretem, hogy igen fontos ember lett belőle. Úgy értem, sokkal fontosabb, mint én. Már kizárólag szakmai szempontból, természetesen. Ő maga legalábbis mindenképpen így gondolja. Mintha az egész élete egyetlen nagy stressz lenne, értekezletekkel és mindenféle találkozókkal, szünet nélkül. A régi polgármesterünk jó húsz éven át töltötte be ugyanezt a posztot, de egyetlen egy napjára sem emlékszem, ami akár csak megközelítőleg ilyen stresszes lett volna. Én csak tudom, hiszen a polgármesteri iroda pontosan az enyém mellett található. Susi azonban egészen másfajta falufőnök. Ő egy stresszes falufőnök. Egy nagyon stresszes, méghozzá.

Mindez azonban még mindig csak a felét teszi ki az én nagy nyomorúságomnak. A másik felét az okozza, hogy a nagy felemelkedése óta Susi magánéletileg is megváltozott. Már amennyiben még beszélhetünk egyáltalán magánéletről az ő esetében, ugyanis a munkaidején kívül is folyamatosan szaladgál. Mert hogy ahhoz a sok meghíváshoz, amelynek eleget kell tennie, állandó karbantartásra van szüksége. Azaz fodrászra, manikűrre, pedikűrre, masszázsra, szaunára, kozmetikusra és sportra. A fitneszstúdióban lassan már a leltári tárgyak közé tartozik. Ha pedig mégsem ott töltené az idejét, akkor jógázik vagy futni megy. És szerinte ez mind-mind elengedhetetlen. Mert hogy ő most már ugyebár halálfontos személyiség, reprezentációs kötelezettségek egész sorával. Csak természetes, hogy szeretné a legjobb formáját mutatni, nem igaz?

Én meg… Én meg nem értem, hogy lehet ez a legjobb forma. Szerintem a legjobb formája az, amikor átlátszó alsóneműben, borzas hajjal duzzog. Igen. Nem is kérdés.

Sajnos Susi kevéssé örömteli átalakulása más fronton is érezteti a hatását. Mivel ki sem látszik a munkából, nekem kellene jobban „odatennem magam” az otthoni fronton, állítja határozottan. Mintha a háztartás valaha is az én feladataim közé tartozott volna!

Mit tehet ilyenkor az ember? Természetesen azt, hogy ő is kitalál magának valami nagyon fontos időtöltést. Ezért aztán újabban én is futni járok. Nap mint nap felöltöm ősöreg rendőrségi melegítőmet, amelyet az utolsó huszonöt évben a szekrényből sem vettem ki, viszont az utolsó mosásnál eléggé összement. Magamra öltöm és már indulok is. Kifutok a kapunkon, futok tovább egészen az országútig, átszelem az úttestet, és kissé zihálva ugyan, de már ott is állok a Simmerl remek asztalánál. Talán éppen miattam szerezte be, hogy legyen minek támaszkodnom és ne csak úgy álldogáljak a boltban. Miközben pedig Susi abban a hiszemben van, hogy teljes erőbedobással futok és már biztosan a tüdőm is majd’ kiszakad, én kellemesen meguzsonnázom és beszélgetek egy jót a hentesssel. Eltöltök így egy órácskát, aztán bevonulok hátra a műhelybe és mélyen behajolok a tűzhely fölé. Pontosabban a tűzhelyen gőzölgő virslifőző fazék fölé, amelyben békésen és forrón várakozik az éhes vásárlókra az a sok jó debreceni, fehér kolbász, meg bécsi virsli. Mint nem nehéz elképzelni, alig két perccel később a fejem szép vörös, a virsligőz pedig pontosan olyan réteggel vonja be a bőrömet, amilyennel a sport okozta izzadás tenné. Mintha egy maratont futottam volna le éppen. Kristálytiszta alibi, nem igaz?

– Sportolunk, sportolunk, Eberhofer? – rezzent fel hirtelen a gondolataimból a hentesné. Mintha a földből nőtt volna ki, egyszer csak ott áll előttem a műhely közepén.

– Szervusz, Gisela – mondom és kiemelem izzadó arcomat a fazék gőzéből.

– Szervusz, Franz – vigyorog rám önelégült arccal. Nekitámaszkodik a csempézett falnak, oldalra billenti a fejét és összefonja a karját a melle előtt. – Mennyit érne meg neked, hogy ne mondjak semmit Susinak a te állítólagos futóedzéseidről itt nálunk?

– Kérdésre kérdés, Gisela – mondom, miközben kitörlöm a párát a szememből. – Mennyit érne meg neked, hogy ne mondjak semmit Simmerlnek?

– Mégis mit mondanál neki?

– Hadd gondolkodjak. Például mesélhetnék neki az állítólagos énekpróbáidról minden kedden és csütörtökön este a daliás karnaggyal az erdőszéli parkolóban, a szép erdei romantikában… Mindig ott látlak benneteket, amikor a körünket járjuk Sántalottával.

Életemben nem láttam még embert ilyen gyorsan elvörösödni.

– Seggfej – veti oda sziszegve, aztán mogorván kiviharzik a helyiségből.

El kell mondjam, jó oka van annak, hogy egy árva szót sem szólok Simmerlnek a kedves neje romantikus kirándulásairól. Egyszer ugyanis már kerültem hasonló helyzetbe, és hiába teltek el évtizedek azóta, még mindig pontosan emlékszem rá. Kellemes, balzsamos nyári éjszaka volt, éppen Wolfitól tartottam hazafelé, amikor erősen feszíteni kezdett a hólyagom. Így aztán lehúzódtam az út szélére, kiszálltam és nekiálltam elvégezni a dolgomat a bokrok közé. És ahogy ott állok és teljes nyugalommal vizelek, látom ám, hogy a bokrokon túl, egy tisztáson, áll egy autó. Pontosabban nem áll, hanem mozog. Igencsak furcsa mód, méghozzá. Talán foglalkozási ártalom, de azonnal úgy gondoltam, nekem ezt közelebbről is szemügyre kell vennem. Így aztán dolgom végeztével szépen visszarendeztem értékes testrészemet a nadrágomba és elindultam az autó felé, amelyiknek igencsak párás volt belülről az ablaka. Mivel pedig nem lehetett rendesen belátni, hát bekopogtam rajta. Amire a különös mozgás azonnal abbamaradt. A második kopogtatásra az ablak már ki is nyílt, ezzel pedig már elő is állt az az igen kellemetlen helyzet, hogy a hátsó ülésen egy jóbarátom feleségét pillantottam meg. Mezítláb, meglehetősen ziláltan, és határozottan nem a jóbarátom társaságában.

A jóbarátból aztán nagyon gyorsan ex-jóbarát lett. Gyakorlatilag amint elmondtam neki a dolgot. Valójában a mai napig nem értem, miért velem szakított, és nem a feleségével. Pedig így történt. Mind a mai napig együtt vannak. Ki érti ezt?

Mindezt csak azért meséltem el, hogy érthető legyen, miért nem szólok Simmerlnek egy árva szót sem. Ha meg is tudja egyszer, ne tőlem tudja meg. Mert hogy az ő esetében nem is csak egyszerűen egy jóbarátról van szó, hanem, hogy úgy mondjam, táplálkozási láncom legértékesebb tagjáról. Úgyhogy inkább lőném térden magam, mint hogy olyan dolgokkal foglalkozzak, amelyekhez amúgy sincsen semmi közöm.

Amikor nem sokkal később hazaérek, mindjárt a házunk előszobájában Susiba botlok. A tükör előtt áll, kritikus pillantásokkal méregeti magát, dirndlit visel és a haját igazgatja. Aztán előveszi a rúzsát és kirúzsozza a száját.

– Ma is aktív voltál, Franz? – kérdezi barátságosan, de anélkül, hogy egyetlen pillantást vetne rám. Fantasztikusan néz ki a dirndliben, ami arra indít. hogy odalépjek mögé és csókot nyomjak a csinos nyakára.

– Nagyon aktív vagyok – suttogom olyan csábítóan, ahogyan csak tudom, de sikertelenül, mint az azonnal kiderül.

– Kérlek, Franz… – mondja. Visszafordul felém, és furcsán megváltozik a hangszíne. – Lassan tényleg változtatnod kellene a táplálkozásodon. Át kell állnod… Kevesebb hús, több zöldség és gyümölcs, érted? Nagyon sürgősen! Még a… még a verítéked is… Igen, ki kell mondjam, még a verítékednek is olyan a szaga, mint a főtt virslinek, meg a húskenyérnek. Ez nem normális, Franz!

– Ugyan már, miket képzelsz…

– Nem képzelek semmit, Franz. Menj be a nappaliba és kérdezd meg Pault. Pontosan olyan a szagod, mint a…

– Jól van, jól van – szakítom félbe. – Már megyek is zuhanyozni.

Ebben a pillanatban még a telefonom is megszólal, végleg véget vetve a szerencsétlen irányt vett párbeszédnek.

Moratschek bíró a hívó. Ezer éve nem jelentkezett nálam. Ami persze egyáltalán nem baj. Sőt. Éppen ellenkezőleg. Mert hogy, ha Moratschek telefonál, annak általában szakmai természetű következményei vannak.

– Hogy van, Eberhofer? – hallom a hangját, majd rögtön utána egy jó nagy szippantást. A vén tubákos nem változik. – Mi újság? Minden rendben?

– Mostanáig rendben volt – felelem, miközben elindulok felfelé a lépcsőn. – És méltóságod hogy van?

– Rosszul, Eberhofer. Nagyon rosszul.

– Mit tegyünk, ilyen az élet… Egyszer fent, egyszer lent. Nem tehetünk semmit ellene – mondom, miközben kinyitom a fürdőszoba ajtaját.

– Dehogynem tehetünk! Tehetünk, Eberhofer! Méghozzá maga tehet, személyesen! Ha már itt tartunk, mit csinál most éppen?

– Éppen kinyitom a zuhany csapját – felelem, és hangszóróra állítom a telefont, hogy letehessem, mivel mind a két kezemre szükségem van a vetkőzéshez. Szűk ez a nyomorult tréningruha, nehéz kihámozni magam belőle.

– Kinyitja a zuhany csapját? Miért nyitja ki? Zuhanyozni akar?

– Általában ez a logikus magyarázata annak, ha valaki kinyitja a zuhany csapját, úgyhogy eltalálta.

– Persze, hogy eltaláltam, maga bohóc! Inkább azt mondja meg, miért akar maga egy munkanapon, délelőtt tizenegy órakor zuhanyozni! Vagy talán szabadságon van?

– Nem igazán szabadságon… Szünidő van, tudja?

– Szünidő? Magának nincs olyan, Eberhofer! Szünidejük az iskolásoknak van. Legfeljebb még az egyetemistáknak. A lakosság maradék részének, úgy értem, a dolgozó maradéknak, szabadsága van.

– De Paulnak szünideje van. A fiamnak, úgy értem.

– Pontosan tudom, hogy hívják a fiát. És akár hiszi, akár nem, azt is tudom, hogy az iskolásoknak most pünkösdi szünetük van. Csakhogy nem ezt kérdeztem. Azt kérdeztem, maga szabadságon van-e. Igazi, rendes, hivatalos szabadságon.

Megrázom a fejemet.

– Ne rázza nekem a fejét, Eberhofer! Attól, hogy nem látom, még tudom, hogy mit csinál! Szóval nincs szabadságon. Akkor mégis mivel magyarázza, hogy az adófizetők által fizetett munkanapján délelőtt fél tizenegykor kényelmesen zuhanyozgat?

– Bíró úr – szakítom félbe, amikor sikerül végre az egyik nadrágszárból kihámoznom magmat. – Ismeri azt a fajta rendőrt, aki magas vérnyomással, állandó légszomjjal és elhízva, teljesen esélytelenül lohol a bűnözők nyomában? És ne bólogasson, mert attól, hogy nem látom, még tudom, hogy mit csinál. Nagyon jól ismeri az ilyen rendőröket, hiszen érzésre körülbelül száz éve bíró, nem igaz? Méghozzá kiváló bíró. Most pedig, Moratschek, következik a lényeg. Pontosan azért, hogy magam ne váljak ilyen rendőrré, valamint, hogy jó példával szolgáljak ifjabb kollégáimnak, szigorú fitnesz-programot írtam elő magamnak. Amihez hozzátartozik a rendszeres futás. Kétszer egy héten. Húsz, harminc kilométer, nem kevesebb. Most pedig pontosan egy ilyen futásból jöttem vissza. Ehhez mit szól? Szóhoz sem jut, nem igaz?

Közben a másik lábamat is sikerül kiszabadítanom.

Tényleg nem jut szóhoz a derék bíró. Csak azt hallom, hogy ismét szippant egy nagyot szeretett tubákjából.

– Szóval fitnesz-program – szólal meg végül. – Nézzenek oda… Teljesen komolyan? Keményen és szigorúan?

– Száz százalékig.

– És a sör? Sört sem iszik?

– Nem én!

– És a húskenyeres zsemle? Vagy a fasírtos?

– Sem egyik, sem másik. Egyetlen falat sem.

– Nos… Az ilyesmi talán nekem sem ártana…

– Biztosan sem.

– Lehet, hogy a tubákról is le kellene szoknom, nem gondolja?

– Feltétlenül – közlöm vele, miközben leülök a kád szélére és megszabadulok a zoknimtól is. Tulajdonképpen egész rendes ember ez a Moratschek.

Újabb szünet. Valószínűleg időre van szüksége, hogy mentálisan felkészüljön jövendőbeli egészséges életmódjára.

– Mondja csak, Eberhofer, maga teljesen hülyének néz engem? – üvölti el magát ebben a pillanatban, de úgy, hogy majd’ beszakad tőle a dobhártyám. – Semmi sör, semmi húskenyér, viszont kétszer egy héten harminc kilométer futás? Hogy halálra ne nevessem magam! Előbb csámpázik fel egy pingvin a Zugspitzére, mint hogy maga ezt betartsa! Most pedig elég a halandzsából, emelje fel a hátsóját és máris induljon Landshutba, megértette? Meg sem áll a dolgozószobámig, akár lezuhanyozva, akár lezuhanyozatlanul, egy cseppet sem érdekel! Húsz percet kap! Most pedig végeztem, Münchhausen felügyelő!

Kattanás. Letette.

Miután lezuhanyoztam és felöltöztem, benézek a nappaliba. Paul a számítógép előtt ül és valami matematikai feladaton dolgozik, amilyet utoljára az érettségin láttam. Mivel azonban ő még csak az ötödik osztályba jár, ez a lehetőség legalábbis kérdéses, ha nem is zárható ki teljesen, mivel igen okos a kölyök, és egy osztályt már így is átugrott.

– Mennem kell, Paul – mondom és megsimogatom a feje búbját.

– Munka? – kérdezi anélkül, hogy levenné a pillantását a képernyőről.

– Az. Ha bármi van, a Nagypapa odaát van.

– Egy széken ülök a számítógép előtt, mégis mi baj lenne?

– Becsap a villám, beomlik a tető, jönnek a lengyel betörők vagy éppen egy tömeggyilkos… esetleg éppen egy olyan, aki matematikai zseni ötödikesekre specializálódott. Vagy a wolfenbütteli fojtogató, vagy…

– Oké, akkor majd átmegyek a Nagypapához.

Okos kölyök, mondom én.

Miközben új ikerházfelünktől a régi ház felé ballagok, a pillantásom a disznóólra siklik. Az én disznóólamra. Az én hőn szeretett disznóólamra, hogy pontos legyek. Hány gondtalan órát töltöttem el benne! Milyen szabadságot adott! Az én első saját otthonom. Egy száz százalékos férfibirodalom. Semmi kép a falon, semmi muskátli az ablakban. A cipőt nem kellett levenni és mindig volt bekészítve sör a hűtőben. Egyszerűen szép volt. Semmit nem kellett elpakolni vagy felakasztani, és teljes hangerővel lehetett hallgatni a Metallicát, mindegy, milyen késő volt már.

Azt hiszem, soha semmi nem hiányzott még nekem annyira, mint most az én szeretett disznóólam. Amelyet azonban időközben megörökölt kedves unokahúgom, Sushi. Pontosabban szólva megkaparintott. Sushinak természetesen nem Sushi az igazi neve, hanem Uschi. Mivel azonban anyai ágon ázsiai gyökerekkel bír és egyszerűen egy cukorfalat (vagyis az volt, jelenleg pedig egy igazi tizenéves), ezért mindjárt a születése után elneveztem Sushinak. Máig is így szólítja mindenki. Még a tanárai is.

A régi ház felől hallom a Beatlest, ami először is arra enged következtetni, hogy valaki bekapcsolta a lemezjátszót, amiből pedig az a további következtetés adódik, hogy a Papa a nappaliban tartózkodik. A Papa, aki nemcsak nemzőm, hanem időtlen idők óta illegális botanikai tevékenység gyakorlója is. Ne kerteljünk: vadkendert termeszt, amióta csak az eszemet tudom. Régen még csak a kert egy eldugott, hátsó zugában tette, a törvénymódosítás óta azonban már a házba is betelepítette a töveket. Amit persze nagyon jól tudok, ahogyan mindenki más is, aki itt lakik, mégis a gutaütés kerülget, ahányszor csak benyitok a nappaliba. Mert hogy a növények már annyira elszaporodtak és elvadultak, hogy az ablakot legfeljebb sejteni lehet közöttük.

– Minek köszönhetem a megtiszteltetést? – hallom a Papa hangját valahonnan a dzsungelből.

– Mondd csak, Papa… – indulok meg felé, cserépről cserépre haladva. – Nem érzed ezt egy kicsit túlzásnak? A törvény csak saját fogyasztásra enged… De ez… Ez köszönőviszonyban sincs a saját fogyasztással!

– Nem is állítottam soha, hogy mind csak nekem lenne – közli, miközben gondosan ellenőrzi aktuális állományát.

– Mégis ki másnak lenne?

– Ismerősök… Rokonok… – mormolja alig hallhatóan a levelek közül.

– Milyen rokonok, ha szabad kérdeznem?

– Nem ismered őket.

– Megbolondultál? A fiad vagyok, te pedig az apám vagy!

– Ami azért bizonyításra szorulna.

– Milyen rokonok, Papa? Az összes rokonodat ismerem! Név szerint és személyesen! Néhányukat ráadásul egyáltalán nem kedvelem.

– Leopoldnak ehhez semmi köze. És egyáltalán, ne beszélj így a bátyádról. Neki is megvannak a maga jó tulajdonságai – közli a Papa, miközben átvág a bozóton, hogy közelebb jöjjön. – De váltsunk témát. Miért jöttél át? Mit akarsz? Csak van valami oka, hogy felbukkansz itt? Biztosan nem azért jöttél, hogy felizgasd magad az ültetvényemen.

– Nézd, Papa, ennek a mennyiségnek már a látványa olyan érzést kelt, mintha beszívott volna az ember.

– Mondtam, hogy a rokonságnak lesz – vigyorog rám.

– El kell mennem, Papa, Paul meg egyedül van otthon. Nézz rá egyszer-kétszer – mondom, azzal már fordulok is el.

– Persze, hogy ránézek. Bár tegnap kissé összekaptunk, tudod? Mindegy, legalább elszívjuk majd a békepipát kettesben.

– Ha megteszed, lelőlek – közlöm vele egyszerűen, azzal megindulok kifelé. Még akkor is hallom a brummogó nevetését, amikor már becsukódott mögöttem az ajtó.

Almásrétes-alibi

Franz Eberhofernek, a testestül-lelkestül bajor rendőrnek ezúttal ki kell mozdulnia megszokott komfortzónájából: Dél-Tirolba kell utaznia egy hivatalosan balesetnek elkönyvelt gyanús haláleset kivizsgálására. Az áldozat a nászútját töltötte a Dolomitokban, amikor egy hegyi túra során a mélybe zuhant – keresztapja, Moratschek bíró pedig azt gyanítja, hogy nem baleset történt, hanem Letitiát újdonsült férje, a fiatal nő örökségére vágyó „szép Mike” lökte le a hegyről. A bíró kérésére Franz - akinek Susi új foglalkozása okán otthon sem könnyű az élete – nem mondhat nemet, s ahogyan egyre mélyebben ássa bele magát az ügybe, ő is egyre kevésbé hiszi el a hivatalos vizsgálat eredményét…