A
sziget

részlet

Adrian McKinty

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Adrian McKinty: The Island

Copyright © 2022 by Adrian McKinty
This edition published by arrangement with Little, Brown and Company New York, New York, USA.
All rights reserved.

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

Jacket design by Gregg Kulick
Jacket art © Getty Images / Trevillion Images
Jacket © 2022 Hachette Book Group Inc.

A könyvben ábrázolt szereplők és események kitaláltak. Bárminemű hasonlóság élő vagy holt valós személyekkel véletlen, nem állt a szerző szándékában.

A könyv szereplői a bunurong nép földjére látogatnak. A szerző elismeri, hogy ők e föld hagyományos őrzői, és tiszteletét fejezi ki múltbéli és jelenlegi vénei iránt. Az első nemzetek népe volt az első mesemondó ezen a tájon, amely mindig is az ausztrál őslakosok földje volt és lesz.

ISBN 978 963 568 102 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Nemes Krisztián
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Ne félj! A sziget tele van zajokkal,

zenével, ami szép és sose fáj.

William Shakespeare: A vihar, 1611

(Nádasdy Ádám fordítása)

Falok

Savanyút és édeset,

Mielőtt

a dolog,

a dolog

kintről

Bejön.

Oodgeroo Noonuccal: Not My Style

A villámsújtotta eukaliptuszfáról egy varjú figyelte kétkedő, sárga szemmel.

A varjú volt a halál.

Ha károg, ő meghal. Ha Jacko felé repül, és Jacko arra néz, ő meghal.

A varjú félig oldalt fordított fejjel figyelte.

Heather tovább mászott a száraz fűben, elérte a fatörzset, megállt, és levegő után kapkodott.

A pólója aljával letörölte a verejtéket a homlokáról. Aztán kiszívta a nedvességet a pólóból, amennyire csak tudta.

Egy pillanatig erőt gyűjtött, majd elkúszott a fa mellett, egészen a füves rész széléig. Innen már csak üres part húzódott közte és Jacko között. Se növényzet. Se fedezék. Már nem volt értelme mászni.

Lassan, nagyon lassan felállt. A bal kezéből a bozótvágót óvatosan áttette a jobba. Nehéz, régi darab volt, csupa rozsda. Jól megmarkolta a fanyelet, és bízott benne, hogy nem esik darabokra, ha lecsap.

Óvatosan megindult.

Ölt már korábban is: lazacot, pisztrángot, vadkacsát.

De ez azért más, nem igaz? Nagyon más.

Ez egy emberi lény.

Jacko neki háttal, szétvetett lábbal ült az olajoshordón. A hátára akasztott ezeréves puska nagyon is halálosnak látszott innen.

Lassan lépkedett a köveken-kavicsokon.

Az öbölben, nem messze a parttól, egy hatalmas valami mozgott a víz alatt. Jól tették, hogy nem próbáltak meg átúszni. Az ott egy nagy fehér cápa heges hátúszója. Jacko is kiszúrta a cápát. Felállt, leakasztotta a válláról a puskát, és célba vette. A fegyver irgalmatlan nagyot durrant, ripityára törte a csendes nyugalmat. Gémek és sirályok reppentek fel az iszapos lapályról.

Heather újra a varjúra nézett.

Az nem ijedt meg. Még mindig a legmagasabb megfeketedett ágon gubbasztott, onnan bámulta őt oldalt fordított fejjel. Látott már ilyen jelenetet. Nyilván a hullára vár, ami ilyenkor maradni szokott.

Jacko lövése a jelek szerint nem talált.

– Baszki! – dörmögte. Két kézzel fogta a puskát, de csak nézni tudta, hogy a cápa kiúszik az öbölbe, és eltűnik szem elől.

Heather arra várt, hogy Jacko letegye a fegyvert, de nem tette le.

Csak állt ott, és bámulta a vizet.

Olivia még mindig mozdulatlanul feküdt előtte.

Az adóvevő recsegett.

Jacko hátrahúzta a závárt, és egy réz töltényhüvely repült ki a homokra. Aztán előretolta a závárt, és új töltényt dugott a tárba.

Heather tudta, hogy ha most bármi zajt csap, és Jacko hátrafordul, közelről mellkason lövi. Ismerte a fegyvereket, annak idején kénytelen volt úgy tenni, mintha szeretné őket, csak hogy többet lehessen az apjával. Tudta, hogy ilyen közelről egy .303-asból származó seb kimeneti nyílása akkora lesz, akár egy baseball-labda.

Mozdulatlanul állt, várta, hogy Jacko újra a vállához emelje a fegyvert, de az csak bámulta a tengert, és motyogott magában.

A nap Heather háta mögül sütött, így az árnyéka egyre Jacko látótere felé nyúlt. Nem örült neki. Ha bárhogy máshogy meg tudta volna közelíteni a férfit, azt tette volna, de nem volt más út. Ha Jacko egy kicsit is balra néz, észreveszi az árnyékát.

Legalább a szél szembe fúj.

A sirályok leszálltak. A gémek letelepedtek a vízre.

A nap égette a nyakát és a karját.

Végre valahára Jacko újra a vállára akasztotta a fegyvert, és leült. Öngyújtót és cigarettát vett elő. Rágyújtott, aztán az öngyújtót zsebre vágta.

Heather tett egy lépést előre. Az árnyéka is vele tartott.

Jacko meg sem rezzent. Tizenöt lépésre ült. Hátradőlt, és az ég felé fújta a füstöt. Heather tett még egy lépést. Lábujj, aztán a talp, aztán a sarok. A lehető legfinomabban tette le a talpát a köves partra.

Lábujj, talp, sarok.

Még egy lépés.

És még egy.

Aztán…

Éles, szúró fájdalom.

Egy régi üvegpalack darabkája fúródott a sarkába.

Az ajkába harapott, nehogy felkiáltson. Az árnyéka jobbra-balra imbolygott, mintha magára akarná vonni Jacko figyelmét. A könnyeket kipislogva keresztbe tette a lábát, és leült. Vérzett a sarka, de az üvegszilánk nem ment mélyre. Megfogta, és lassan kihúzta a talpából. Megnyalta a hüvelykujját, és megdörgölte a sebet, amitől kicsit jobb lett. Fogott egy lapos követ, és a sebhez nyomta. A vérzés lassult. Egyelőre nem tehet többet. Nem ülhet itt egész nap.

Felállt, és óvatosan tett pár lépést.

Az álnok árnyéka már jócskán Jacko látóterébe ért.

Közelebb.

Már el tudta olvasni a feliratot Jacko verejtékfoltos, sárga ujjatlan pólójának a hátán: bintang sör. Felette egy vörös csillag virított.

Érezte a férfi szagát is. A testszag, a cigarettafüst, a motorolaj bűzét.

Csend volt. A puskalövés visszhangja elhalt, csak a tenger csobogása hallatszott a sziget és a szárazföld közti csatornában.

Heathertől balra a kora reggeli köd maradványa párolgott el a napfényben. A levegő a közelgő hőségre várt. Érezni lehetett, hogy perzselő nap lesz. Minimum negyven fok.

Eszébe jutott, hogy ma február tizennegyedike van. Olyan bizarr, hogy itt fordítva vannak az évszakok. Otthon nulla fok körül lenne.

Valentin-nap.

Tom pontosan tizenkét hónapja jött először masszázsterápiára a seattle-i klinikára. Havazott. Amikor lefeküdt az asztalra, még hópelyhek csillogtak a hajában.

Mennyi minden változhat egy év alatt.

Heather akkor gyerektelen volt, kirúgás fenyegette, és egy nyirkos lakásban élt Alki Beach közelében. Most házas, két gyerekért felelős, és meg akar ölni egy férfit, akit alig ismer, egy másik parton, a világ túlsó felén.

Óvatosan tett még három lépést, és felemelte a bozótvágót.

1

A táblán az állt: Alice Springs 25, Tennant Creek 531, Darwin 1517.

Heather ezen eltűnődött néhány pillanatig.

Ha elhibáznák az utat Alice felé, akkor legközelebb csak újabb ötszáz kilométer múlva tudnának élelmet, vizet vagy benzint szerezni. Kinézett a kocsi ablakán az elhagyatott autópályán mindkét irányba, és egész pontosan semmit sem látott. Az elmúlt húsz percben a rádión hol elment, hol visszajött az adás, de most talán erősödött kicsit a jel. Ki tudta venni, ahogy John Lennon a Come Togethert énekli.

Szinte minden Beatles-dalt felismert egy-két taktusból vagy akár egy apró szövegfoszlányból. A szülei, ahogy a Goose-szigeten szinte mindenki, istenítették John Lennont, és mivel csak időnként volt tévéadás és internetkapcsolat, a zene még nagyobb fontossággal bírt. A dal véget ért, és egy DJ elkezdte nyomni a sódert:

– Ez volt a Come Together, az Abbey Road album nyitódala. Előtte pedig a Hey Jude-ot hallották. Meg tudja mondani valaki, hogy a Hey Jude melyik albumon volt?

A DJ a hallgatók válaszára várt.

– Nem volt rajta egyik albumon sem, kislemezen jött ki – suttogta Heather.

– Á, ne is telefonáljanak, ez nem vetélkedő. Csak beugratós kérdés volt. A Hey Jude soha nem jelent meg egyetlen Beatles-lemezen sem, csak a válogatásokon. Hát, cimborák, remélem, éjfélkor élvezték a balzsamosan langymeleg időt, a mai nap legalacsonyabb hőmérsékletét, vagyis a harminchat Celsius-fokot, ami nyuggerre lefordítva kilencvenhat egész nyolc Fahrenheit.

Tom felnyögött álmában, mire Heather lejjebb vette a hangerőt. Sűrű délelőtt állt előtte, és ilyenkor minden perc, amit alvással tölthet, aranyat ér. Hátrafordult, hogy ránézzen a gyerekekre. Ők is aludtak, bár Owen körülbelül fél órája még a telefonján lógott, kétségbeesetten reménykedve, hogy a sivatagból valahonnan előbukkan egy wifijel. Olivia már jóval hamarabb kidőlt. Heather ellenőrizte, hogy mindkettőjük biztonsági öve rendesen be van-e csatolva, majd figyelmét újra a kietlen útra irányította.

Hajtott tovább.

A váltó zörgése. Lepkék a fényszóróban. A Toyota kerekeinek surrogása a fekete aszfalton.

Azon töprengett, hogy a Mad Max-filmeket milyen ügyesen megvágták, nehogy látsszon, valójában mennyire unalmas Ausztrália isten háta mögötti vidékén autókázni. Az Uluru óta teljesen egyforma volt a táj. Az ember szinte vágyakozott a West Seattle híd reggeli dugójának viszonylagos izgalmára. Egyáltalán nem járt erre más jármű; nem hallatszott más hang, csak a Toyota motorja és az elmenő-visszajövő rádióadás. Egy lélek se közel, se távol, bár egy útjavítást jelző tábla mellett porral borított, hatalmas, khakiszínű gépeket látott, úgy pihentek ott, mint szendergő masztodonok.

Továbbhajtott, aztán amiatt kezdett aggódni, hogy esetleg rossz irányba tért le. Se város, se reptér a láthatáron. A GPS már régóta nem frissült, és még mindig azt jelezte, hogy eltévedt valahol az Északi területen, a hatalmas semmi közepén.

Nyugtalansága csak fokozódott, ahogy az út minősége egyre romlott. Életjeleket keresett maga előtt és az oldalsó ablakokon át.

Semmi.

A fenébe, biztos rossz felé ment az útjavításnál…

Hirtelen egy nagy, szürke kenguru tűnt fel a reflektor fényében.

– Basszus!

Rátaposott a fékre. A Toyota beleremegett az ijesztő erejű, hirtelen fékezésbe. Tom és a gyerekek előrelendültek, aztán a biztonsági öv visszarántotta őket az ülésbe.

Tom felnyögött. Olivia nyöszörgött. Owen felmordult. De egyikük sem ébredt fel.

– Hűha – mondta Heather, a kengurut bámulva. Az állat még mindig ott állt, mintegy másfél méterre a kocsi orrától. Egy másodpercen múlt, hogy nem lett belőle súlyos baleset. A keze még mindig remegett. A levegővétel is nehezére esett. Levegőre volt szüksége. Parkolóállásba tette a Toyota váltóját, leállította a motort, de a világítást nem kapcsolta le. Kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Fülledt volt az éjszaka.

– Nyomás – mondta a nagy kengurunak. – Nem tudok továbbmenni, ha itt állsz az út közepén.

A kenguru nem mozdult.

– Nyomás! – mondta, és tapsolt párat.

Az állat még mindig a kocsit bámulta. Hogyhogy nem érti a hessegető mozdulatot? Hát nem egyetemes a jelentése?

– Talán elvakították a reflektorok. Kapcsolja ki – szólalt meg egy hang tőle jobbra, valahol a sötétben.

Heather összerezzent, aztán hátrafordult, és egy sötét bőrű férfit pillantott meg, aki csupán pár méterre állt tőle a pusztában. Amikor Carolyn megtudta, hogy Ausztráliába készül, figyelmeztette, hogy ott vannak „a világ legveszélyesebb mérges kígyói és pókjai”, és amikor ez sem hatott, küldött neki egy listát olyan filmekről, amelyekben eszelősök stopposokat mészárolnak le az útszéli bozótosban. „Ez egy külön műfaj, Heather! Kell, hogy legyen valós alapja” – győzködte Carolyn.

Heather csak egyet nézett meg, a Wolf Creek – A haláltúrát, de azt is éppen eléggé ijesztőnek találta.

– Nem akartam megijeszteni – mondta a férfi. Heather szíve vadul kalapált, a férfi hangja azonban annyira kellemes, gyengéd és békés volt, hogy kisvártatva megnyugodott.

– Ööö, elnézést, mit is mondott, mi van a lámpákkal? – kérdezte.

– A reflektor vakíthatta el. Kapcsolja le, és adjon neki egy percet – tanácsolta a férfi.

Heather behajolt a Toyotába, és lekapcsolta a reflektort. A férfi várt pár pillanatot, aztán kisétált az útra. – Gyerünk, nagyfiú! Gyerünk, menj már innen! – nógatta, és tapsolt.

A kenguru feléjük fordította a fejét, látszólagos közönnyel rájuk nézett, majd a saját tempójában tovaugrált az éjszakába.

– Hát, ez nem volt semmi. Köszönöm – mondta Heather, és kezet nyújtott a férfinak, aki elfogadta. Olyan százhetven centi magas és hatvan év körüli lehetett, sötét, hullámos hajjal. Piros pulóvert viselt, farmer rövidnadrágot, a lábán pedig strandpapucsot. Már majdnem egy hete voltak Ausztráliában, de Heather most először találkozott őslakossal. Itt a semmi kellős közepén.

– Gondolom, maga nem idevalósi – jegyezte meg a férfi.

– Nem. Tényleg nem. Heather vagyok Seattle-ből. Ööö, Amerikából.

– Ray vagyok. Én sem vagyok idevalósi. Csak a show miatt jöttünk. Mármint én meg a bandám.

– A bandája?

– Ja, igen, csak a show miatt jöttünk. Minden évben eljövünk.

Most, hogy Heather szeme kezdett hozzászokni a sötéthez, már látta, hogy mások is vannak a férfival a pusztában. Sőt, egy egész tábor: húszan vagy talán harmincan is lehettek. Idősek és gyerekek vegyesen. Legtöbbjük aludt, páran pedig a tűz parazsa körül üldögéltek.

– Hova akar menni? Alice-be? – kérdezte Ray.

– A reptérre próbálok eljutni. Ha ezen az úton megyek tovább…

– Ej, jobban ki kellett volna táblázniuk. Ez az út egy nagy kört tesz a pusztában. Csak menjen vissza az útjavításhoz, és ott forduljon jobbra. Tizenöt perc alatt Alice-be ér. Nem lesz forgalom.

– Köszönöm.

Ray bólintott. Néhány pillanatig kínosan álldogáltak. Aztán Heather rájött, nem is igazán akarja, hogy véget érjen a beszélgetés.

– Mi az a show, amiről beszélt?

– Az Alice Springs-i show. Ez az év nagy eseménye errefelé. A fehérek nem szeretik, ha bejárunk a városba, de azt nem tudják megakadályozni, hogy eljöjjünk a show-ra.

– Mi ez a show? Helyi vásárféle?

Ray bólintott.

– Valami olyasmi, mondjuk. Jószágvásár, de van étel és zene is. Játékok a gyerekeknek. Jönnek ide több száz kilométerről is. Általában júliusban tartják, de az idén kicsit előbbre hozták. Mindenfelől jönnek ide népek, még Queenslandből is. Én meg a bandám már három napja egyfolytában vándorlunk.

Heather ámulattal nézte a férfi „bandáját”. Ezek az emberek – nagymamák, szülők, kisgyerekek – már három napja vándorolnak ebben a sivatagban?

– A kicsik még soha nem találkoztak amerikaival. Lesz miről mesélniük. Nem bánná, ha odamennénk köszönni nekik? – kérdezte Ray.

Heather néhány perc alatt megismerkedett Ray családjával, legalábbis azokkal, akik még ébren voltak. Az unokájával, Nikkóval, a feleségével, Chloéval. Chloe megcsodálta a fülbevalóját, Heather pedig rögtön oda akarta adni neki ajándékba hálája jeléül, amiért Ray segített és útbaigazította. Az ajándékot elfogadták, de csak azután, hogy Ray adott Heathernek egy kis zsebkést, amit saját kezűleg készített.

– Ezeket a vásárra hoztam árulni. Jarrah-fa és meteorvas – mondta.

– Meteorvas?

– Ja, igen. Abból, ami Wilkinkarránál csapódott be.

A zsebkés egyik oldalára emukat és kengurukat faragtak, a másikra pedig valamit, amit Heather a Tejútnak tippelt. Gyönyörű volt.

– Ezt nem fogadhatom el! – csóválta a fejét. – Biztosan megér több száz…

– Szerencsém van, ha húsz dolcsit kapok darabjáért. Fogadja el. Ez így fair. Egyszerű árucsere. A fülbevaló a bicskáért. Látja azt a karikát az alján? Azt mondták nekem, hogy ha a karikára ráakasztja a kulcsait, és ráteszi a fémdetektoron kívül a tálcára a mobiljával együtt, akkor még a repülőre is fel tudja vinni. Azt hiszik, hogy csak egy kulcstartó.

Rayt nem lehetett eltántorítani az ajándékozási szándékától, Heather pedig örömmel elfogadta. Beszállt a Toyotába, búcsút intett nekik, aztán visszament az útjavítást jelző táblához; ezúttal a jó irányba tért le, Alice felé. Ahogy közeledett a város, az út is látványosan javult. Házak és üzletek bukkantak elő a sötétből. Látott tábortüzeket, amelyeket férfiak és nők ültek körbe. Még több őslakos, akik a jelek szerint mindannyian a vásár miatt jöttek.

A telefonon a GPS újra működésbe lépett. A rádióadás visszatért.

– A következő kereszteződésnél forduljon balra az Alice Springs-i repülőtér felé – közölte hirtelen a Google Maps élénk ausztrál akcentussal.

Tíz perccel később Heather már a reptéren volt. Az autókölcsönzőhöz hajtott, és leállította a motort. Egy táblán egy szomorú tekintetű kutya és egy közönyös ábrázatú macska rajza felett az a felirat állt: dingókat, vadkutyákat és vadmacskákat etetni tilos! Ellenőrizte, hogy az ajtók zárva vannak-e, majd hagyta, hogy a többiek aludjanak még egy kicsit.

– Megérkeztünk – szólalt meg egy idő után, és gyengéden megrázta Tomot.

A férfi kinyújtózott.

– Ó, nagyszerű. Köszönöm, szívem. Én is vezethettem volna valamennyit! Fel kellett volna ébresztened. Volt valami probléma?

– Nem igazán, csak egyszer, egy nagy kenguru az út közepén – mondta, miközben a zsebkést a kulcstartójára akasztotta.

– Láttál egy kengurut, és nem ébresztettél fel minket? Ne már, Heather! – morogta Owen a hátsó ülésből, de csak miután egy akkorát ásított, hogy belerándult az egész teste.

Felébresztették Oliviát, összeszedték a csomagjaikat, és kábultan, álmosan hunyorogva besétáltak a terminál épületébe. Három órával korábban érkeztek. Tom soha életében nem késett le egyetlen járatot sem, és ezen a szokásán nem szándékozott éppen most változtatni. A reptér kihalt volt, eltekintve egy agyonsminkelt gót pártól, amelynek tagjai láthatóan egyáltalán nem hasonlítottak az útlevélképükre. Amikor rákerült a sor a csomagvizsgáló röntgennél, Heather rámosolygott az egyik idősebb női biztonsági őrre.

– A mai gótok a legtöbb időt a sminkeléssel töltik, nem a fosztogatással – viccelődött. A nő elgondolkodott egy másodpercre, aztán elfojtott egy kuncogást. Intett a családnak, hogy továbbmehetnek.

A zsebkést senki sem kobozta el. Heather szerencséjére. Mert két nappal később ez mentette meg az életét.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0