Azoknak a nőknek, akik meggondolták magukat

SZEREPLŐK

Adrian* – Marianna, Daniela és Camila testvére. Kis koruktól kezdve mindhárom nővért a Keith Ranierevel folytatott szexuális kapcsolatra készítették fel.

Adriana* – Marianna, Daniela, Adrian és Camila édesanyja. 2002-ben Mexikóból a New York állambeli Albanybe költöztette a családot. Kikényszerítette Daniela elzárását 2010-ben.

Agnifilo, Mark – Keith Raniere vezető védőügyvédje.

Ames, Anthony – Amerikai színész, régóta a NXIVM egyik coachja. Sarah Edmondson férje.

Aviv, Juval – A NXIVM-nek dolgozó magánnyomozó.

Banks, Teah – 2005-ben, Mark Vicente barátnőjeként csatlakozott a NXIVM-höz. A belső kör kiszorította.

Bouchey, Barbara – A NXIVM eredményes toborzója, 2000-től nyolc éven keresztül Raniere barátnője. A Bronfman nővérek pénzügyi tanácsadója. 2009-ben az NXIVM-Kilencek elnevezésű lázadás élére állt. Beperelték és zaklatták.

Bronfman, Clare – A Seagram kanadai multinacionális cégcsoport örököse, 2003 óta a NXIVM finanszírozója, akit egy bevándorló anyagi haszonszerzés céljából történő bújtatásáért elítéltek. Anyagilag finanszírozta Raniere pereit és veszteséges befektetéseit.

Bronfman, Edgar – Clare és Sara milliárdos apja. Raniere szókimondó kritikusa, aki a NXIVM által indított hekkelési és kémkedési kampány célpontja lett.

Bronfman, Sara – A Seagram kanadai multinacionális cégcsoport örököse, aki Raniere irányítása alatt több tízmilliós ingatlan- és árukereskedelmi veszteséget finanszírozott. 2009-ben, miközben a nyilvánosság minden részletre kiterjedő árgus szemmel kísérte a látogatást, Albanybe invitálta a dalai lámát.

Cafritz, Pamela – Raniere örököse és barátnője, aki 1989-től 2016-ban bekövetkezett haláláig élt együtt Ranierevel. A NXIVM vezető tanácsadója. Háziszolga-szerep, ápolt, fiatal lányok felhajtása Raniere számára.

Camila* – Daniela és Marianna húga, már tizenöt évesen Raniere szexuálisan kizsákmányolta. Raniere első, Kristin Keeffe-től származó gyermekének dadusa, később csatlakozhatott a DOS-hoz (Dominus Obsequious Sororium), a társaság belső köréhez.

Chiappone, Robbie – Raniere féltékenységének és kémkedésének tárgya.

Clyne, Nicki – Vancouveri születésű kanadai színésznő, a Csillagközi romboló (Battlestar Galactica) televíziós sci-fi-sorozat egyik szereplője. A DOS egyik legelső tagja. 2017-ben házasságot kötött pályatársnőjével, Allison Mackkel.

Daniela* – Egyike annak a három mexikói nővérnek, akik 2002-ben, még tinédzserként, tanulni érkeztek Ranierehez. Belső körhöz tartozó barátnő és hacker lett, majd kétéves fogsággal sújtották. 2012-ben megszökött.

Danielle* – Orvos és DOS-toborzó, aki a „rabszolgák” billogozásáért felelt.

Dones, Susan – A NXIVM seattle-i szakaszának alapítója, 2009-ben csatlakozott Barbara Bouchey belső puccskísérletéhez.

Duran, Monica – Élvonalbeli DOS-toborzó.

Edmondson, Sarah – Vancouveri születésű kanadai színésznő és NXIVM-toborzó, aki Barbara Bouchey utódja lett, és 2009-ben Mark Vicentével közösen megnyitotta a vancouveri központot. Mielőtt 2017-ben leleplezték a DOS-t, a NXIVM fiatal színészeinek beszervezéséért felelt.

Franco, Stephanie – Michael Sutton nővére, aki 2003-ban orvosi szakértők által felülvizsgált NXIVM-tananyagokat biztosított. A NXIVM beperelte.

Garaufis, Nicholas – Az Egyesült Államok New York keleti körzetének vezető körzeti bírája, aki a NXIVM ellen szexuális célú emberkereskedelem és zsarolás vádjával indított, 2019. május 7-én kezdődött perében elnökölt.

Garza, Loreta – Élvonalbeli DOS-toborzó, ő felügyelte a Szivárvány Kulturális Kert (Rainbow Cultural Garden) elnevezésű, gyermekek számára létesített kísérleti nyelvi programot.

Hassan, Steven – Szektaszakértő, aki neurolingvisztikus programozással (NLP) foglalkozik.

Hector* – Marianna, Daniela, Adrian és Camila apja, aki 2010-ben végrehajtotta Daniela elzárását.

Hutchinson, Gina – 1984-ben, tizenöt éves korában, amikor Raniere barátnője volt, a férfi állítólag szexuálisan kizsákmányolta. Hitt Raniere spirituális tanításaiban egészen addig, míg 2002-ben – minden bizonnyal öngyilkosságot elkövetve – meg nem halt.

Hutchinson, Heidi – Gina nővére, a NXIVM korai időszakának szemtanúja.

Jackson, Mark – Raniere középiskolai osztálytársa.

Jeske, Barbara – Raniere első generációs barátnője. A NXIVM vezető tanácsadója 2014-ben bekövetkezett haláláig.

Junco, Rosa Laura – Élvonalbeli DOS-toborzó, a mexikói médiabirodalom gazdag örököse.

Keeffe, Kristin – A NXIVM kémje és jogi kapcsolattartója, egy belső körben élő barátnő, aki több mint egy évtizedig élt Ranierevel, mígnem 2014-ben elmenekült a közös fiúgyermekükkel.

Kreuk, Kristin – Vancouveri születésű kanadai színésznő, a Smallville című televíziós sorozat egyik szereplője, NXIVM-coach és Sarah Edmondson barátja. 2012 körül szakította meg a kapcsolatot a NXIVM-mel.

Krowchuk, Chad – Allison Mack barátja, amikor a színésznő 2007-ben csatlakozott a NXIVM-hez.

Mack, Allison – Amerikai színésznő, a Smalville című televíziós sorozat egyik szereplője, 2007 óta Raniere tanítványa. Bűnösnek vallotta magát a zsarolás vádjában, amiért nőket toborzott a DOS-ba, a szekta titkos alcsoportjába, amely valódi billogot sütött a nőkre.

Marianna* – Daniela és Camila nővére, Raniere nagyon kedvelt barátnője. Raniere második ismert fiának anyja.

Miljkovič, Maja – Szerb származású színész és író, aki 2013-ban NXIVM-hallgató lett. A NXIVM belekényszerítette egy kényszerházasságba.

Myers, Ben – Raniere féltékenységének célpontja, miután Daniela felfedte romantikus érzelmeit iránta. Daniela hozzá intézte az utolsó telefonhívását, mielőtt 2010-től 2012-ig fogva tartották.

Natalie, Toni – Raniere barátnője és multilevel marketinges üzlettársa 1991-től 1999-ig. A különválás után évtizedeken át üldözte és zaklatta Raniere belső köre.

Nicole* – Színész, akit 2016-ban Allison Mack toborzott a DOS-ba. Egy csapásra Raniere perének sztártanúja lett.

O’Hara, Joe – A NXIVM egykori tanácsadója, aki a szektából történt kilépése után segített feltárni a NXIVM kémtevékenységét. A NXIVM nemcsak beperelte, hanem zaklatta is.

Oxenberg, India – Allison Mack által toborzott DOS-„rabszolga”. Nicole barátja.

Padilla, Daniella – Élvonalbeli DOS-toborzó. Felügyelte a BDSM-barlang létrehozását.

Park, Grace – Dél-koreai–amerikai származású kanadai színésznő, a Hawaii Five-0 című televíziós sorozat egyik szereplője, a NXIVM korábbi coachja és Sarah Edmondson barátja. Vancouverben nőtt fel.

Parlato, Frank – A NXIVM korábbi szóvivőjéből lett bulvárblogger. Rövid ideig Bronfman ingatlanprojektjén dolgozott Los Angelesben.

Penza, Moira Kim – New York keleti kerületi ügyésze Keith Raniere 2019-es tárgyalásán, akárcsak kollégái, Tanya Hajjar, Mark Lesko és mások.

Piesse, Bonnie – Ausztrál színésznő, a NXIVM egyik leleplezője. Mark Vicente felesége.

Powers, Kenny – Kristin Snyder barátja, akinek 2003-ban egy NXIVM-órát követően veszett nyoma. A felkutatására felállított keresési-mentési akció nem járt sikerrel.

Rambam, Steve – A NXIVM által felbérelt magánnyomozó.

Raniere, Keith – A NXIVM alapítója, elítélt szexkereskedő. 1960-ban született. 2018-ban tartóztatták le.

Ross, Rick Alan – Szektaszakértő, akit gazdag New Jersey-i szülők béreltek fel a fiuk megmentésére 2002-ben. A NXIVM polgári pereinek és kémkedéseinek célpontjaként vált híressé.

Russell, Kathy – Raniere könyvelője és hosszú ideig barátnője. Bűnösnek vallotta magát vízumcsalásban.

Salinas, Emiliano – Carlos Salinas volt mexikói elnök fia. A NXIVM legmagasabb rangú ügyvezető tagja.

Salzman, Lauren – Nancy Salzman lánya, Raniere titkos barátnője, és a NXIVM megnyerő ügyvezetője. Raniere ellen tanúskodott, a férfi pedig zsarolási vádakat emelt a titkos szövetségben játszott szerepe miatt.

Salzman, Nancy – Hipnoterapeuta, aki 1998-ban Keith Ranierevel együtt megalapította a NXIVM-et. Zsarolásért elítélték.

Snyder, Kristin – 2003-ban egy tizenkét órás „intenzív” NXIVM-program után tűnt el. Barátai szerint idegösszeroppanást szenvedett. Az eltűnést öngyilkosságnak minősítették. Hekkelés és kémkedés célpontja.

Sutton, Michael – Gazdag New Jersey-i szülők fia. 1,3 millió dollárt veszített Keith Raniere árukereskedelmi fogadásai miatt. Rick Alan Ross szektaszakértő sikertelen beavatkozásának alanya.

Sutton, Morris és Rochelle – Gazdag New Jersey-i házaspár, 2002-ben felbérelték Rick Rosst egy közbelépésre. Michael fia a NXIVM egyik növendéke volt. A NXIVM beperelte őket.

Unterreiner, Karen – Raniere kiválóan teljesítő egyetemi osztálytársa és hosszú ideig barátnője. Számítógép-programozó és alapító tagja a NXIVM-nak, valamint Raniere első üzletének, a Consumers’ Buyline-nak.

Vicente, Mark – Dél-afrikai dokumentumfilm-rendező és 2005–2017 között Raniere legjobb barátja egészen addig, míg fel nem fedezte a DOS-t, és az ügyészség tanúja nem lett.

White, Susan – A Bronfman család barátja, aki meghívta Clare-t és Sarát az első NXIVM órájukra.

Yusko, Dennis – Az Albanyre és vonzáskörzetére fókuszáló Times Union amerikai napilap riportere, aki 2003-ban írt először a NXIVM-ről. Felkerült a NXIVM ellenségeinek egyre növekvő listájára.

* A bírósági ítélet rendelkezésének értelmében a csillaggal jelölt személyeknek csak a keresztnevük tüntethető fel.

PROLÓGUS

„A legetikusabb ember”

Keith Ranierenek alvásra volt szüksége, ez világosan látszott. De mennyi alvásra? Nos, ez már évtizedekkel a 2018. március 26-i letartóztatása előtt vita tárgyát képezte. Egyesek úgy tartották, hogy csak egy-két órát aludt éjjelente. Ám a hozzá közel álló nők tisztában voltak vele, hogy inkább nappali alvó volt, és aznap márciusban egy Puerto Vallartától északra található, heti tízezer dollárért bérbe vehető nyaralóház egyik emeleti hálószobájában szunyókált.

A Raniere tárgyalásán elhangzott tanúvallomások szerint Nicki Clyne és Allison Mack színészek kint ácsorogtak egy úgynevezett feszített víztükrű medencés teraszon, amikor a mexikói szövetségi ügynökök golyóálló mellényben elözönlötték a macskaköves kocsibehajtót. A New York-i keleti körzet szexuális célú emberkereskedelem és kényszermunka miatti elfogatóparanccsal felvértezett rendvédelmi erői körülvették az ingatlant. Egyikük-másikuk maszkot viselt, és géppisztolyt tartott a kezében.

Clyne és Mack nemcsak hírességeknek, hanem a világhálón már hetek óta cirkáló könyörtelen pletykák alanyainak számítottak, és mindkettőjük számára kellően szimbolikus tett volt, hogy személyes jelenlétükkel támogatásukról biztosították Ranieret. Öt hónappal korábban ugyanis a The New York Times egy különös zsarolási terv kidolgozásával vádolta meg a férfit, és újból felszínre kerültek a fiatal lányok szexuális bántalmazásáról szóló, bosszú vezérelte állítások az interneten. A Szövetségi Nyomozó Iroda (FBI) nem leplezte Raniere 1998-ban alapított, titkos önsegítő vállalkozása, a NXIVM iránti érdeklődését. A szövetségi ügynökök kikérdezték a NXIVM államokbeli munkatársait, és névjegykártyákat hagytak mexikói szövetségeseiknél, hogy minél előbb Raniere nyomára bukkanjanak. Mindennek ellenére Clyne és Mack azért utazott Mexikóba, hogy lojalitásukról biztosítsák Ranieret, akire nemegyszer az általuk ismert emberek legetikusabbjaként hivatkoztak.

Raniere gyakorlatilag szökevény volt, jóllehet mexikói búvóhelye inkább egy csendes napokra kialakított drága vállalati pihenőhelyre emlékeztetett. Komoly asszisztencia nyüzsgött körülötte már Punta Mitában is, most pedig jelenlegi tartózkodási helyén, a Csendes-óceán távoli partján álló Chacala városkájában. A szomszédok elmondták: hosszú sétákat tettek, és drága, vajjal dúsított kávékat rendeltek egy turistabárból; a későbbi tanúvallomásokból kiderült, hogy eldobható – feltöltőkártyás – telefonokon kommunikáltak.

Mack és Clyne egy „újbóli elköteleződési ceremóniára” kapott meghívást. A terv az volt, hogy a lehető legérzékenyebb módon tegyenek tanúbizonyságot Raniere iránti hűségükről, amibe minden bizonnyal a csoportos szex is beletartozott volna, ha a zsaruk nem érkeznek időben. Mindkét színész öltözete Raniere nevének kezdőbetűit formáló sebhelyet takart, amelyet több mint egy évvel korábban – elektrokauterrel – égettek a bőrükbe. Ez szimbolizálta az élethosszig tartó elkötelezettséget, amellyel Raniere valamennyi kérésének engedelmeskedtek.

Mielőtt a NXIVM-mel egy mondatban említették volna a címlapokon, Nicki Clyne neve leginkább a Csillagközi romboló (Battlestar Galactica) című népszerű sci-fi-sorozatból lehetett ismerős, ahol Cally szerepét játszotta, míg Allison Mack a Smallville című televíziós szuperhősszéria Chloe Sullivanjeként, Superman legjobb barátjaként hódította meg a tévéképernyőket. Minél inkább elkötelezték magukat a világ Ranierevel közös megváltására, a tévészerepeik már annál kevésbé foglalkoztatták őket. Clyne és Mack több ezer órányi tanfolyam és mentorálás árán elsajátította: létezik kiút az úgynevezett „önkorlátozó” gondolatok hálójából. A NXIVM-hallgatók ezt a folyamatot a Mátrix azon jelenetéhez hasonlították, amelyben Keanu Reeves beveszi a piros tablettát. Életük minden aspektusát a folyamatos tanulmányozás, elmélkedés és újradefiniálás határozta meg. Raniere azt tanította, hogy nem létezik olyan, ami ne teremtene lehetőséget a személyes fejlődésre, még akkor sem, ha történetesen a szövetségi ügynökökkel való szembenézés képében jelenik meg.

De ahogy a rendőrök elözönlötték a házat, Raniere egyik tanítványán – bizonyíthatóan – úrrá lett a bizonytalanság érzése.

A NXIVM elnökének és társalapítójának, Nancy Salzmannnek a lánya, Lauren Salzman számára ugyanis Raniere letartóztatása átlyukasztotta a titoktartás és a megtévesztés buborékját, amely nemcsak megvédte a nevét, hanem a legmagasabb etikai normákkal kapcsolta össze. Salzman éppen az egyik hálószobában tartózkodott Ranierevel, amikor a zsaruk feljöttek az emeletre, hogy őrizetbe vegyék. Később a tárgyaláson felidézte, hogy Raniere elbújt egy gardróbszekrényben, így neki kellett szembenéznie a rendőrséggel.

– Az ajtón dörömböltek – vallotta. – Egész idő alatt csak azon jártak a gondolataim, hogy bármikor szétlőhetik.

Miközben az ajtó majdhogynem kiesett a keretéből, Salzman az elfogatóparancs megléte iránt érdeklődött.

– Nyissa ki az ajtót, és megmutatom – felelte az egyik ügynök.

Salzman nem nyitott ajtót. A zsaruk berúgták a szobaajtót, és a padlóra szorították. Farkasszemet nézve egy rakás fegyverrel, nem tehetett mást, mint Raniere nevét kiáltotta. A magát Elöljárónak (Vanguard), Mesternek és Nagymesternek hívató férfi kilépett a szekrényből, megbilincselték a földön, majd levezették a lépcsőn. Salzman úgy érezte, Raniere letartóztatása apró, de jelentős repedést okozott élete fő művén.

– Azt választottam, amiről azt hittem, hogy egész idő alatt beszéltünk: ami az volt, hogy akármivel is találjam szemben magamat, a szerelmet válasszam, beleértve az életem elvesztésének lehetőségét is – állította később. – Semmi szükség nem volt arra, hogy pajzsként használjon, vagy arra, hogy nekem kelljen tárgyalni velük; ha egyszerűen csak feladja magát, megvédhetett volna minket.

Salzman hónapokig bűntudatot érzett, amiért nem tett többet Raniere védelméért. Hosszú időbe telt rájönnie: amit aznap látott meg benne, sokkal komplexebb volt, mint hitte.

– A legvadabb álmaimban sem gondoltam volna, hogy addig, amíg én Keitht választanám, Keith önmagát védené – mondta.

Nicki Clyne tulajdonképpen megőrizte hidegvérét abban a drámai cselekménysorban, amely szeme előtt, a házon kívül bontakozott ki.

– Követni fogjuk őket – jelentette ki Allison Macknek, miközben Ranieret egy Polícia Federal feliratos ajtajú haditengerészeti járőrautó hátsó ülésére ültették.

Mack megfordult, és Clyne-ra nézett, az aggodalom ránca jelent meg két szemöldöke között, zöld szempárjára árnyék vetült. Clyne azt mondta neki, hogy álljon el az útból.

A következő hetekben Macket emberkereskedelem vádjával tartóztatták le New Yorkban, és zsarolás bűntette miatt a NXIVM további négy csúcsvezetője ellen emelnek vádat. Állítólagos bűncselekményeik jegyzékében a személyazonosság-lopás, a pénzmosás, egy okmányok nélküli migráns huszonhárom hónapra történő elzárása, az elektronikus kommunikációs eszközök használatával kapcsolatos bűntettek, kényszerítés és az igazságszolgáltatás akadályozása is megtalálható. Egy évvel később, miután fény derül arra, hogy szexuális tartalmú képeket készített egy tizenöt éves NXIVM-diákról, újabb vádat emelnek Raniere ellen, így már gyerekpornó birtoklása és gyermekkizsákmányolás is szerepel az egyre terebélyesedő vádlistán. Ezek a feljelentések képezték az általa vezetett bűnszervezet ellen 2019 májusában indított hatalmas tárgyalássorozat alapját.

– Menjünk, csajok! – kiáltotta Clyne Macknek, Salzmannnek és a többieknek, miközben a zsaruk elvonultak.

Ranieret már csak néhány mérföld választotta el attól, hogy szövetségi – 57005–177-es számú – fogollyá váljon, akit hamarosan az amerikai igazságszolgáltatás nem túlságosan hízelgő fluoreszkáló fénye alatt kérdeznek ki.

2019. május 7-én, a tárgyalás első napján Raniere levertnek tűnt, de megtörtnek nem. Az életben sokkal kisebb volt, mint ahogyan a fotói alapján gondolni lehetett – csupán egy szinte nyak nélküli fej és csupa váll, zömök felsőtesttel és gyorsan elvékonyodó alsótesttel. A haja rövidebb és őszebb volt a vártnál, ráadásul egyenetlen hullámokban kavargott a halántéka körül. A terem egy bizonyos szögéből tekintve szemüvegének csillogása elhomályosította az esküdtszékre vetett pillantásait.

– Keith Raniere az egyetlen vádlott, aki bíróság elé áll az esküdtszék előtt – ismertette Nicholas Garaufis bíró az esküdteknek, akik helyet foglaltak a brooklyni tárgyalóteremben. – Kérem, ne vesztegessék az idejüket arra, hogy azon morfondíroznak, vajon miért van így.

(A tárgyalást megelőző sok hónapos munkafolyamat után Garaufis bíró magabiztosan és helyesen ejtette ki Ranieri [reniöri] és szervezete, a NXIVM [nexiöm] nevét.)

Raniere vádlott-társai már korábban bűnösnek vallották magukat olyan súlyos bűncselekményekben, mint amilyen a kényszerítés és a kényszermunka, a személyazonosság-lopás és a migránsok anyagi haszonszerzés céljából történő bújtatása. A nők közül hárman – Nancy Salzman, a NXIVM elnöke; Lauren Salzman, a lánya; és Allison Mack színésznő – elismerték, hogy a férfival együtt részt vettek bűnszövetségben elkövetett zsarolásban. Egymaga állt a vádlottak padján, mert állítólagos bűntársai megegyeztek a szövetségekkel abban, hogy veszélyes maffiaszerű szervezetet épített ki.

Ez nagy változás volt Raniere számára, aki a gazdag és gyönyörű nők társaságához szokott. Az 1980-as évektől kezdve az „imádat szubkultúráját” építette ki maga körül, amelyben Buddhához és Albert Einsteinhez hasonlónak láttatta magát. Keményvonalas hívei úgy beszéltek róla, mintha mágikus ereje és fotografikus memóriája lett volna, ráadásul mintha a világbékére is egy csapásra megoldást tudott volna kínálni. Elismeréssel adóztak a tudományhoz való hozzájárulása és az emberi potenciál kiaknázása iránti elkötelezettsége iránt.

Két évtizedes pályafutása során ezt a hitregét megteremtve és ápolva építette fel a NXIVM elnevezésű nemzetközi önsegítő mozgalmát, amely elsődlegesen az áldásos vagyoni sorban lévő álmodozók hadát édesgette magához. (A NXIVM elnevezés számos jelentésréteget olvaszt magába a „következő évezredtől” a „tanulás helyén” át az olyan rejtettebb üzenetig, amely – a hírek szerint – az adósságrabszolgaság római fogalmára utal.) Bár a vállalkozás kezdetben nagyravágyó milliomosok „butikvezetői coachingjaként” rajtolt el, idővel hatalmas, többszintű és nemzetközi marketingvállalkozássá fejlődött, amely mögött aktív közösség állt Vancouverben, Los Angelesben, San Franciscóban, Seattle-ben, Torontóban, Londonban, New Yorkban, Miamiban, Monterreyben, Guadalajarában és Mexikóvárosban is.

Követői gyermekmegőrzőt, jógaiskolákat, érdekvédelmi csoportokat, tudományos alapítványokat és humanitárius alapokat hoztak létre Raniere előtt tisztelegve. Tanításait kisvállalkozásokba és startupokba építették, rá pedig mentorként és társalapítóként hivatkoztak. A szövetségi ügyészek becslései szerint a NXIVM által létrehozott mellékvállalatok száma megközelíti a százat, és többségük piramisjáték-alapú rendszerben működött. Pusztán egyetlen dolog tartotta össze őket: a lázas hit, hogy a megfelelő gondolkodásmóddal és tervvel minden lehetséges.

A nőket – számuk a NXIVM soraiban jócskán felülmúlta a férfiakét – különösen lenyűgözték Raniere saját érzésekért való felelősségvállalásról hirdetett tanai. A tanulók azt kutatták, miként hozták létre a saját szenvedésüket, és azt vizsgálták, miként hasznosíthatók egyfajta tanítási elemként az így okozott sérülések. A hatalmas vagyonnal és vagyonos hatalommal rendelkezők nagyra becsülték Raniere értékről és pénzről szóló elméleteit: mindaddig, amíg tisztában vagy saját etikai meggyőződéseddel, minden elköltött dollár olyan, akár egy apró darab a világ jobbá tételére tett kirakójátékban. E koncepciók „filozófiai megalapítójaként” Raniere óriási tiszteletet és dicséretet vívott ki magának, és minden augusztusban dicsőítő költemények zengték a nevét azon az évenkénti lelkigyakorlaton, amelyet a születésnapja hetében tartottak.

Raniere továbbra is hozzáférhetett a tizennégymillió dolláros visszavonhatatlan vagyonból való részesedéséhez, amelyet Clare Bronfman, a Seagram kanadai multinacionális konglomerátumbirodalom örökösnője – nyomban a letartóztatás hírekor – bocsátott rendelkezésére. Bronfmant 2018-ban százmillió dolláros óvadék ellenében szabadlábra helyezték, és ő volt az egyik utolsó vádlott, aki a 2019-es gigaper megkezdése előtt perbeszédet tartott.

Marc Agnifilo, a védőügyvédek vezetője a sajtókarzat riportereivel beszélgetett, mielőtt az esküdtszék megérkezett; égszínkék nyakkendője rövid időre önálló életre kelt kigombolt zakójából szabadulva. Nála lazább fickót tárgyalóterem még nem látott – az ilyenfajta lazaságot nem lehet pénzért venni.

Garaufis bíró – körülbelül lábmagasságban az esküdtszékkel szembenéző Raniere jelenlétében – elkezdte felsorolni a vádakat, amelyek hevesnek és gyakorlatiasnak hangzottak, és meglepő módon igencsak távol álltak attól a történettől, amelyet a jelenlévők mindegyike jól ismert az újságokból. Olyan szavak, mint a „billogozás” vagy a „rabszolgák”, egyáltalán nem kerültek említésre, míg néhány más kifejezés, például a „vállalkozás”, a „minta”, az „államközi külföldi kereskedelem” és a „nagyobb bűncselekményeknek megágyazó kisebb bűncselekmények” elhangzott. A vádirat hét pontot tartalmazott, köztük a többszörös zsarolás vádját. Az Egyesült Államok először 1970-ben fogadott el zsarolásról szóló törvényt, hogy leküzdje azokat a maffiafőnököket, akik bár erőszakot rendeltek el, ők maguk – legalábbis fizikailag – nem követtek el bűncselekményt. Ezzel a címszóval azóta motorosok, bankárok, rendőrök és politikusok ellen emeltek vádat olyan összetett tervek koordinálása miatt, amelyek meglehet, a törvényesség látszatát keltik, valójában egy sor törvénytelen magatartást – a sikkasztástól és megvesztegetéstől a gyilkosságig és emberrablásig – álcáznak.

Ha bármilyen zsarolást be akarunk bizonyítani, akkor fel kell fejtenünk egy több emberből álló „vállalkozást”, amely a kényszerítés mögött áll. Minden tagnak vállalnia kell, hogy egy közös cél érdekében legalább két bűncselekményt követ el legfeljebb tíz éven belül. Az amerikai törvénykönyvek ezt nevezik „a zsarolás mintájának”. Magának a célnak nem feltétlenül kell bűncselekmény elkövetésére irányulnia, hiszen sok bűnszervezetnek és a Ponzi-rendszernek is pusztán pénzkereseti célja van. Az ügyészség szerint Raniere célja állítólag az volt, hogy gazdagítsa és népszerűsítse magát, ami jelentős fegyverténynek mutatkozott a nőkkel való kapcsolatában.

Ranieret tizennégy zsarolási bűntettel vádolták meg, ezek között szerepel a személyazonosság-lopás, a bírósági nyilvántartás megváltoztatása, a kényszermunka, a szexuális célú emberkereskedelem, a kényszerítés, a kiskorú szexuális kizsákmányolása és a gyermekpornográfia birtoklása is. Ezeken túlmenően néhány egyéb, nem zsarolási ügy is terítékre került, amelyek hasonló területekre terjedtek ki: bűnszövetségben létrehozott kényszermunkahálózat, elektronikus kommunikációs módszerekkel és bűnszövetségben elkövetett szexuális célú emberkereskedelemmel kapcsolatos bűncselekmények, valamint szexuális célú emberkereskedelem és szexuális célú emberkereskedelemi kísérlet.

A következő hetekben Moira Kim Penza vezető ügyész és kollégái – némi gyomorkavargás árán – bemutatják Keith Raniere történetének egy másik változatát az esküdtszéknek. Raniere titokban három fiatal mexikói nővérrel tartott fenn szexuális kapcsolatot, és egyikükről, amikor még csak tizenöt éves volt, aktfotókat készített. Egyiküket csaknem két évre hálószobába zárta, amiért megcsókolt egy másik férfit. A legfiatalabb nővér később egy titkos piramisjáték részese lett, amely életeket romba döntő állítások és felvételek nyilvánosságra hozatalával fenyegette a nőket, ha nem elégítik ki Raniere egyre fokozódó szexuális fantáziáját. Ezeket a nőket – számuk egykor több mint száz volt – modern kori rabszolgákként kezelték; sokuk testére Raniere nevének kezdőbetűit égették.

A tárgyalás olyan titkokat tár fel, amelyek korábban még Raniere legközelebbi szövetségesei előtt is rejtve maradtak. Üzenetváltásai megmutatták, hogyan fenyegetett és manipulált nőket – ellenállási szándékukat sértegetéssel, megszégyenítéssel és félretájékoztatással törte le. Az orvosi feljegyzések és a tanúvallomások kölcsönösen alátámasztották egymást: számos barátnőjének, akikkel azonos időben folytatott kapcsolatot, terhességmegszakítást kellett végrehajtania, hűséges asszisztenseinek szoros felügyelete mellett. A NXIVM belső köre házasságkötéseket szervezett és édeshármasokat rendezett, titkos határátlépéseket és adócsalásokat követett el – az esküdtek a vádak meghallgatásából viszont ezekről semmit sem tudtak meg. Az egyetlen utalás arra, hogy mi várható a folytatásban, pusztán egy hosszú esküdtkérdőívben jelent meg, amely a #MeToo-mozgalomról, az abortusztörvényről, az adókijátszásról, a bevándorlásról és a határátlépésről, a rendfenntartásról és a poliamóriáról tett fel kérdéseket.

Várakozással telve ültem az esküdtek előtt, aki egy ilyen összetett – nagy valószínűséggel úttörő – jogi perben arról hivatott dönteni, mi a helyes és mi a rossz. Riporter létemre több mint egy évembe telt, hogy eligazodjak a NXIVM-aktában, és mégis úgy tűnt, ez a sebtében felállított New York-i csoport várhatóan heteken belül ítéletet hoz. Noha a tárgyalás előrehaladtával egyre ismerősebbé vált az arcuk, a bírósági végzés anonimitást kölcsönzött nekik. Hogyan és miért döntöttek így? Valószínűleg soha nem derül ki. Bármi legyen is az ítélet, egy biztos: széles körű következményekkel jár majd a hatalomra, a belegyezésre és a nők önrendelkezésére vonatkozóan.

Bizonyos szempontból Raniere egyfajta Rorschach-teszt volt arra vonatkozóan, hogy mit látunk rosszul a világban: a politikai spektrum jobboldala a liberalizmus eszméjét – a pénzelit morális összeomlásának csimborasszójaként – ámokfutásban látja kicsúcsosodni, miközben a baloldal a nagykönyvben megírt mérgező férfiasságot epikus bűnözői méretekre dagasztja. Ami engem illet, az esküdtszékhez hasonlóan én is megpróbáltam pártatlan maradni egészen addig, amíg meg nem ismertem minden tényt. Hiába rendelkeztem széles körű ismeretekkel Raniereről, mégis felkészültem arra, hogy minden a feje tetejére állhat a jogi hercehurcában.

I. RÉSZ

A mindenség elmélete

1. FEJEZET

Titkos Testvériség

2017 októberének végén egy kelet-vancouveri stúdióban ültem, és lejegyeztem magamnak néhányat a legszürreálisabb kérdések közül, amelyeket az elmúlt, Vice-nál töltött évek során kapartam a jegyzetfüzetembe. Egy kamerával rögzítendő interjúra készültem Sarah Edmondson színésznővel, aki Keith Raniere belső köréből az első nőként szivárogtatta ki a NXIVM legsötétebb titkait. Mindketten tisztában voltunk azzal, hogy arról fog beszélni, hogy egy „titkos egyesület” beavatási ceremóniájának részeként a férfi kezdőbetűivel „billogozták” meg, vagyis – szó szerint – rabszolgává tették. Feszengtem, ha arra gondoltam, hogy a „Milyen volt a megbélyegzés?” kérdés elhagyja a számat, de tudtam, valahogy rá kell vennem magamat, hogy eljussunk odáig.

Aztán egyszer csak beállított, nyomában a saját operatőrjeivel és asszisztenciájával, amely kellően meglepett engem és a videósaimat is. Most találkoztunk először, és azon nyomban az az érzésem támadt, hogy sokkal több időt fordított a felkészülésre, mint amennyit én fektettem bele.

Edmondson közvetlen szemkontaktust teremtett velem, amikor kezet fogtunk. Később aztán megtudtam, hogy a kézfogásokat a NXIVM műhelymunkáin széles körben elemezték és gyakorolták: az egyes kézfogási technikákat nemcsak a legapróbb részekig lebontották, hanem alaposan kivesézték a jelentésüket is. Utólag azt mondanám, hogy az én kézfogásom – akárcsak az övé – az óvatos bizonytalanság jeleit tükrözte. Ragyogó anyuka és zöldturmix-fanatikus volt, mosolya bármelyik Hallmark-filmben megállta volna a helyét, én pedig internetes bűnözésre és drogkereskedelemre szakosodott újságíró voltam – egy percig magam sem tudtam, vajon biztosan ugyanabban az univerzumban élünk-e.

Nem sokkal később aztán megkönnyebbülve tapasztaltam, hogy Edmondson beszéli az én nyelvemet, legalábbis szüntelenül bocsánatot kellett kérnie a saját embereitől, amiért úgy káromkodott, mint egy útszéli kocsis.

Elmondta, hogy az egyik legutóbbi NXIVM-tanfolyamon Raniere a genderről és az identitásról értekezve arról beszélt, hogy a nőknek természetüknél fogva „mindig hátsó gondolataik vannak”.

– Ma már világos, hogy ez az egész csak egy kibaszott baromság, már bocsánat a nyelvezetemért – közölte.

Sarah Edmondson tizenkét évet áldozott Keith Raniere kurzusaira az életéből, talán úgy pontos, ha azt írjuk: valamennyi általa megálmodott tanfolyamra. Tizenkét év: nem emlékezett, hogy ennyi idő alatt valaha is rosszat mondott volna a NXIVM tanfolyamairól vagy a tanárokról, jegyezte meg. Edmondson klasszikus „jó lányként” tekintett magára, olyasvalakiként, aki nincs hiányában bizonyos társadalmi készségnek, például a felelősségvállalásnak vagy annak, mint aminek a kollégáiról való „tiszteletre méltó” beszéd számít. Férjével, valamint legjobb barátjával, Lauren Salzmannel a NXIVM-ön keresztül ismerkedett meg – ezeket a részleteket gyakorta megemlítette, ha az önmegerősítésről és sikerről szóló narratíváját ismertette. Számára a NXIVM volt a világ közepe, és egészen 2017-ig büszkeség töltötte el a szívét, ha arra gondolt, hogy köze van a szervezethez.

Salzman – aki a New York állambeli Albanyben élt – volt az egyik koszorúslány Edmondson esküvőjén, majd keresztanyja az első fiának. Oktatási igazgatóként Salzman az egyik legmagasabb beosztást viselte a NXIVM-on belül. Barátnője felfelé ívelő pályafutását Edmondson karrierje is leképezte: a fizetés nélküli coach-tevékenységből idővel eljutott oda, hogy egy új, önsegítő oktatási intézményt nyitott Vancouver belvárosában, amely a NXIVM albanyi központja után az egyik legsikeresebb „telephelyévé” nőtte ki magát az évek során. Jóllehet különböző időzónákban éltek, Edmondson és Salzman folyamatosan kommunikáltak: gyakran megosztották egymással félelmeiket, álmaikat és napi terveiket.

Salzman 2017 januárjában meglepetésszerű vancouveri látogatást tett Edmondsonnál, hogy megkérje, legyen része valaminek, amit úgy írt le, mint valamit, ami minden korábbi, NXIVM-ben megélt élményénél jobban megváltoztatta az életét.

– De még mielőtt bármit is mondanék róla – idézte fel Edmondson Lauren Salzman nyugtalanítóan rejtélyes szavait –, adnod kell valamit, amivel egyértelművé teszed, hogy soha nem fogsz erről beszélni.

Salzman „zálogot” akart. Mondjuk, egy családi titkot vagy kompromittáló fotót. Azt mondta, életük hátralévő részében magánál tartja, legyen az bármi is, ezzel megtámogatva Edmondson titoktartási fogadalmát erről a szigorúan titkos, életet megváltoztató lehetőségről.

Edmondsonnak minden oka megvolt arra, hogy érdeklődjön Salzman titka iránt. Végtére is, a barátnője olyan volt, mint egy hús-vér Wonder Woman, aki önfejlesztő kurzusokat, vagyis az emberekben szunnyadó energiák felszabadítását célul tűző órákat tartva bejárta a fél világot, és mindig szakított időt a hajnali gyakorlatokra vagy a késő esti konferenciahívásokra. Mindig a következő, magasabb szintű feladatra koncentrált: rendszeresen több feladatot végzett egyidejűleg, előremutató életmódbeli döntéseket hozott, átültetve gyakorlatba, miközben soha nem panaszkodott.

Mindezt betetőzte Salzman már-már varázslószerű megjelenése, hiszen gyakran viselt túlméretezett tunikát, amely elnyelte apró testét. Akárcsak Edmondson, ő is a negyvenes évei elejét taposta, és sötét haja keretezte széles mosolyra húzodó arcát. Ő volt a NXIVM kimondatlan sikerképletének fizikai kivetülése, amely a kezdetektől magában foglalta az önmegtagadás és az áldozathozatal heroikus cselekedeteit. Ha valaki birtokában lehetett a társaság legféltettebb titkainak, az Lauren Salzman volt.

Salzman arról beszélt, hogy ő például meztelen fotót adott zálogba, és azt javasolta Edmondsonnak, a legegyszerűbb az lenne, ha ő is ugyanígy tenne. Vagy Sarah bevallhatna valamit, ami, ha napvilágra kerül, ripityára zúzná az egész életét.

Igaz, Edmondson senkiben nem bízott annyira, mint Salzmanben, mégis nyugtalanság lett úrrá rajta a hallottak után: mindez úgy hangzott, mint azok a „személyes elszámoltathatósági technikák”, amelyeket a NXIVM-ben megtanult, majd tanított, de most zavarbaejtőnek hatottak. Salzman hamar felfigyelt Edmondson tartózkodására, ezért megpróbálta pozitív irányba terelni a dolgot, mondván: Sarah még a gondolattól is rosszul lesz, hogy elárulja a köztük lévő bizalmat – és ha egyszer meginogna, a „biztosíték” majd eszébe juttatja, hogy miért nem szabad megszegnie az alkut.

Miután egy álló napig emésztette magában barátnője szavait, Edmondson végül leírt egy vallomást a húszas éveit jellemző bulicápa korszakáról. Salzman azonban azt mondta, a fiatalkori botlásokról szóló beszámoló nem elég lejárató. Arra biztatta, tegyen ennél nagyobb súlyú vallomást – ha más nem jut eszébe, hát találjon ki valamit. Csak egy számított: minél nagyobb, annál jobb. Amikor Edmondson végre kicsikart magából valami igazán lényegeset, Salzman a telefonjával lefotózta a kézzel írt nyilatkozatot. Ez volt az első belépődíj ára a Dominus Obsequious Sororium – vagy csak röviden: DOS – elnevezésű nemzetközi női csoportba, amely egy mondvacsinált latin kifejezésből eredezteti a nevét, ami nagyjából annyit tesz, hogy „úr a rabszolganők felett”.

A DOS-t, amelynek tagjai többnyire a NXIVM soraiból kerültek ki, sokféle néven ismerték. Fogadalomalapú társaság, nőegylet, menőcsajképző. Néhány nő odáig ment, hogy úgy beszélt róla, mintha egy elit tehetséggondozó ügynökségről lenne szó. Edmondson fejében egy titkos társaság kontúrvonalai körvonalazódtak. Salzman azt mondta neki, hogy a szabadkőművesekéhez hasonló társaságról van szó, attól a kivételtől eltekintve, hogy a DOS-t olyan nők számára hozták létre, akik szeretnének karriert építeni és megváltoztatni a világot. Ők ketten pedig majd élethosszig tartó elköteleződést vállalnak egymással szemben, bár nem egészen olyat, amit a legjobb barátok szoktak. Edmondsonnak ugyanis élethosszig tartó „engedelmességi fogadalmat” kell tennie Salzmannnek – igen, életük végéig szóló „engedelmességi fogadalmat”, hogy a rabszolgájává válhasson.

Természetesen a rabszolgaság fogalma meglehetően negatív kicsengésű szónak hangzott Edmondson számára, Salzman azonban biztosította, hogy a „mester” és a „rabszolga” pusztán a „guru” vagy a „tanítvány” kifejezések más szavakkal megfogalmazott, gyakorlatias szinonimái. Magyarán: nincs másról szó, minthogy Salzman továbbra is Edmondson coachja marad, csak kicsit cifrábban fogalmazva. „Még azt is hozzátette: »Majd a szárnyaim alá veszlek. És gondoskodni fogok rólad.« Nagyon szeretetteljes gesztus volt, legalábbis ahogyan előadta.”

Egyfajta sajátos kiváltság szükségeltetik ahhoz, hogy eltekintsünk az ilyen kifejezések történelmileg gyomorforgató terminológiájától, fűzi korábbi szavaihoz Edmondson. Tisztában volt azzal, hogy afroamerikai, bennszülött és egyéb színes bőrű nők is megfordultak a NXIVM alapozókurzusain, de többnyire gyorsan és csendesen távoztak. Ellenben azok a nők, akik maradtak (tulajdonképpen „életfogytiglani börtönbüntetésre” kárhoztatva), jobbára fehérek voltak, vagy legalábbis annak látszottak, többségük magániskolákban és klubházakban szocializálódott, ahol az alárendelés inkább elvont kifejezés volt, mintsem valami kézzelfogható dolog. Nem fér hozzá kétség, ezek markáns figyelmeztetéseknek tetszettek számára is, de a zálogba adott, kompromittáló információ miatt Edmondson még csak nem is gondolhatott arra, hogy faképnél hagyja a titkos társaságot. Elvégre örök – élethosszig tartó – hűséget fogadott Salzmannek.

Sarah Edmondson barátnőjébe vetett hite két hónapon belül oszlott köddé, amikor is 2017 márciusában öt hasonló sors- és nőtársat – tehát szintén valamilyen „záloggal” sakkban tartott nőt – terelt össze egy beavatási szertartásra. A meztelen Edmondson és a másik négy, ugyancsak DOS-taggá válni kívánó, szintén pucér nő felváltva fogták le egymást, miközben a NXIVM-ből már jól ismert orvos elektrokauterrel rejtélyes szimbólumot égetett a bőrbe a bikinivonalnál. Ha önmagában ez nem lenne elég rémes: mindezt még le is filmezték.

Mielőtt a billogozás kezdetét vette volna, Edmondson félrevonta Salzmant, és közölte vele, hogy nem akar ebben részt venni. Nem tudta, hogy ez a lépés vajon milyen következményekkel jár a barátságukra, a titoktartási fogadalmára vagy éppen arra a biztosítékra nézve, amellyel vásárra vitte a bőrét, és Salzman sem mutatott hajlandóságot arra, hogy ezek bármelyikéről is tájékoztassa. Ehelyett visszaélve Edmondson félelmeivel és bizonytalanságérzetével kapcsolatos sokrétű ismereteivel, inkább emlékeztette a nőt, hogy mindig a „könnyebb utat” választja. Ez volt a varázsszó: a minta, amelyet Edmondson már azonosított magában, és amellyel kapcsolatban szívesen fogadta a mentoráló szavakat.

A DOS újonnan tagjaivá fogadottak közül Edmondson számított a legrangosabbnak, és Salzman arra biztatta, hogy a tettei is legyenek elöljáróhoz méltóak. Eközben – tudtam meg Edmondsontól – mindvégig győzködte és kényszerítette magát, és megpróbálta – egyfajta pozitív tényezőként – igazolni magában a rendkívüli nyomást.

– Sírtunk, remegtünk, kapaszkodtunk egymásba. Rémes volt. Olyan volt, mint egy rossz horrorfilm – emlékezett vissza. – Még sebészeti maszkokat is viseltünk, mert az [égett] hús szaga olyan erőteljes volt.

Edmondson megkért, hogy képzeljem el, amint valaki egy meggyújtott gyufát az ágyékomhoz érint, majd újra és újra vonalakat húz vele.

– Valójában úgy gondolom, hogy nem tehettem mást, mint más dolgokra gondoltam – elevenítette fel. – Nem voltam ott lélekben. Fejben valahol egészen máshol jártam. Arra gondoltam, amikor világra hoztam a fiamat. Arra gondoltam, hogy mennyire szeretem őt, és semmi másra nem koncentráltam, csak erre fókuszáltam. Megpróbáltam valami szeretettel átitatott emléket feleleveníteni.

A nők egy tízcentes méretű tetoválásról beszéltek, nem a kiemelkedő, kéthüvelyknyi területű hegről, amelyet most Edmondson farmerja takar. Salzman arról beszélt, hogy a szögletes vonalak kompozíciója a négy elemre utal; legalább egy hegyet vagy a horizontot ki lehet venni, már ha túlságosan nem erőlteted meg a szemedet.

Edmondson a fájdalom okozta sokkból nem ocsúdva követte „mestere” utasításait, annak ellenére, hogy menekülési ösztöne egyre csak nőtt. Éppen Salzman telefonjával filmezte a negyedik nő megbélyegzését, amikor felbukkant egy üzenet a képernyőn: „Hogy jönnek ki egymással?”

Az üzenet feladója „KAR” néven volt elmentve Salzman telefonjába.

– Azt hittem, talán egy másik nő is érintett, akit Karennek hívnak – elevenítette fel. Csak időre volt szüksége, fordult felém, hogy felfejtse „a hazugságok sorát”.

Három hét. Ennyi időbe telt, amíg Edmondson fejében minden összeállt. A „KAR” betűk és a húsába égetett szimbólum egyazon személyre utalt. Közel harminc percig tartó – érzéstelenítő nélkül tűrt – elviselhetetlen fájdalom árán Keith Alan Raniere kezdőbetűit gravírozták Edmondson testébe.

Ekkor jött rá, hogy valami igencsak beteges dolognak a részese? Átfutott-e a fején a gondolat: „Talán egy szekta tagja vagyok?”

– Határozottan a szekta jutott eszembe, amikor [Salzman] azt mondta, hogy az egyik lépés a tetoválás – jelentette ki Edmondson.

Másodpercekkel később aztán határozott javaslattal fordult felém és a videósom felé: vágjuk ki ezt a részt az anyagból. Az egyik bennfentes szilárd egyetértéssel nyugtázta: a „szekta” kifejezés nem fog működni.

– Lehetne? Ez egy jogi dolog számomra – tette hozzá Edmondson. – Körültekintően vágjátok meg!

A személyes biztonsága a tét, egészítette ki korábbi szavait.

Össze voltam zavarodva. Már hallottam tőle egy sor olyan dolgot, amely megfelel a szekta tankönyvi definíciójának: mesélt azokról a vállszalagokról, amelyeket azért viseltek, hogy egyértelművé tegyék az egyes tagok rangját, a titkos kézfogásokról, és arról, hogy meghajoltak a Keith Ranieret ábrázoló fotó előtt, akit nem mellesleg „Elöljárónak” neveztek. A jegyzetfüzetemben alpontokba rendezve sorakozott a kalóriabevitel-korlátozás, az alvásmegvonás, a kényszerházasság és a BDSM-stílusú büntetés témaköre. Edmondson a nők étrendjének és szexuális életének rendkívüli kontrollja miatt kongatta meg a vészharangot, és mégsem volt hajlandó kimondani a „kultusz” szót a kamera előtt?

Idővel aztán világossá vált, hogy Raniere olyanfajta ember, aki nagyon is tudja, hogy melyik oldalán kell vajazni a kenyeret. Az évek során számtalan korábbi növendékét és ellenlábasát perbe fogta pusztán csak azért, mert a „szekta” címkét sütötték a mozgalmára, vagy mert kritikával merték illetni féltve őrzött önsegítő „technikáját”. Végül hat hónappal az interjúnkat követően, amikor Raniere már börtönben ült, Edmondson örömmel nevezte a NXIVM-öt szektának, Ranieret pedig erőszakos szektavezérnek. De azon az októberi péntek délutánon, amikor először találkoztunk, még nem volt rács mögött.

Raniere két évtizeden keresztül sikeresen tette tönkre – általában perek, magánnyomozók és több államban tett büntetőfeljelentések útján – több olyan ember életét, akik megpróbálták leleplezni. Közülük néhányan (alapvetően nők) anyagilag belerokkantak ebbe az időszakba, sőt, némelyikük még börtönbe is került. Az egyik nő egy szövetségi rendőr segítségével előbb elrejtőzött, majd végül elmenekült az országból.

Edmondson jogosan tartott attól, hogy könnyen Raniere következő áldozatává válhat.

Egy ilyen felkavaró történet még sokáig ott motoszkál az ember fejében. Hogyan lehet úgy drótozva az emberi agy, hogy amit az egyik szexuális célú emberkereskedelemnek érzékel, abban a másik önmegvalósítást lát? A koncentrált társadalmi nyomás valóban úrrá lehet a gondolatainkon, érzéseinken, sőt, még a tapasztalatunkon is? Miért akarhatott Edmondson, aki erős akaratú, határozott embernek tűnt fel előttem, egy olyan titkos nőegylet tagjává válni, amely kétségbeejtő módon zsigereli ki a nőket? Egyébként is: miért jelentkezne bárki is egy olyan titkos csoportba, amely a nőket „rabszolgáknak” nevezi?

Edmondson türelmesen felelt a kérdéseimre. Készségesen elmagyarázta döntéseinek mozgatórugóit, többször is. Világosan látszott az igyekezet, amivel bizonyítani kívánta, hogy miért ragaszkodott szeretettel a NXIVM-höz és annak közösségéhez, és hogy miért nem látta indokoltnak, hogy másképpen érezze magát.

Nem volt kérdés többé számomra: annak a tizenhétezer embernek a többsége, aki részt vett a NXIVM-kurzusokon, úgy vélte, annál súlyosabb váddal, hogy „banális jellegűnek” nevezi, nem illethetné a tanfolyamot. Számukra az egész olyan volt, mintha egy jó hangulatú, kicsit cuki, felnőtteknek tartott nyári táborról lenne szó. Az ő pszichéjükben nem volt fogalmi készlet a szexuális bűncselekmények vagy az embercsempészet számára, mert ebben a társaságban minden olyan egészségesnek tűnt, akárcsak egy hálaadásnapi vacsora. Egyetlen nő sem csatlakozott amiatt, hogy billogot süssenek rá vagy kizsákmányolják. Azért kerültek kapcsolatba a szervezettel, mert segíteni akartak másokon, és valami értelmet akartak adni az életüknek. Ha akadt valami közös vonásuk, az kétségkívül az volt, hogy mertek nagyobbat álmodni sorstársaiknál.

Az évek során alaposan áttanulmányoztam azt a tízezer oldalt, amely Raniere szabadalmait, jogi beadványait, előadásait, interjúit és írásait tartalmazta, hátha meglelem a titok kulcsát, hogy mi ragadott magával olyan sok nőt. Végül aztán rájöttem, hogy más nők voltak azok, akik megengedték a leendő hallgatóknak, hogy felvázolják féltve őrzött titkokként dédelgetett terveiket, hogy ábrándozzanak egy elképzelt jövőről, és hogy megtegyék az első lépéseket az oda vezető – gyorsítósávnak tetsző – úton. Azok a korábbi bennfentesek, akik már keresztülmentek ezen a folyamaton, úgy írták le az egészet, mint valamit, ami egyfajta „nászútélménnyel” kezdődött, amikor küldetéstudatra tettek szert és célra találtak, valamint olyan közösségről beszéltek, amely látszólag képes sutba dobni mindent az önfeláldozó támogatás érdekében. Legalábbis kezdetben.

A Vancouver vízparti részein ütemes tempóban, negyven perc alatt megtett sétánk alatt Edmondson részletesen elmagyarázta nekem, hogyan fogadta be az új diákokat. Demonstrálta is, hogy milyen baráti hangszínt ütött meg, például olyan beszélgetések során, amelyek a miénkhez hasonló séták alkalmával folytak.

– Az esetek többségében egy barát barátjáról volt szó – árulta el.

A közös barát pedig, amilyen gyorsan csak lehetett, elismerően nyilatkozott róla és a színészek meg a vállalkozók mentorálásában végzett teljesítményéről. Aztán Edmondson rendszerint bedobta a saját bókjait – engem például azzal udvarolt körbe, hogy úgy tudja, nagyszerű író vagyok.

Minden eszközt csatasorba kell állítani a jelentőségteljes, szívélyes kapcsolat megteremtéséért. Igaz, a NXIVM a „kapcsolatépítés” egyszerű és nem különösebben eredeti fogalmaként hivatkozott a koncepcióra, a szervezet képzéseinek hallgatói mégis elmélyülten gyakorolták és tanulmányozták. Azóta már azt is megtanultam, hogy célravezető, ha sétálás közben alkalmazzuk a szóban forgó módszert, mert a pulzusunk valószínűleg megegyezik a beszélgetőpartnerével, aki intuitív módon úgy fogja érezni, mintha valóban egymásra hangolódtunk volna.

– Talán öt- vagy tíz-, netán tizenöt vagy húszperces kapcsolatépítésről beszélünk – magyarázta Edmondson. – Addig csináltam, míg meg nem győződtem arról, hogy megvan a kapcsolódás.

A következőkben Edmondson az ambícióim és az álmaim felé terelte a beszélgetésünket. Az iránt érdeklődött, hogy min dolgozom, mi köti le a figyelmemet mostanában, és többnyire megengedte, hogy én irányítsam a társalgást. Mivel voltak fenntartásaim az önsegítés mibenlétéről, elkezdtem felsorolni a szakmai kételyeimet és az elköteleződéssel kapcsolatos félelmeimet, félig-meddig abban reménykedve, hogy Edmondson majd lecsap a kínálkozó témalehetőségre. Ehelyett rövid úton visszavezetett az általánosságok terepére.

Az volt az érzésem, hogy Edmondson jobban összpontosított arra, hogy reményt keltsen bennem, mintsem, hogy feltépje a „bennem tátongó sebeket”, vagyis lényegében ugyanazzal a Lawrence Wright Going Clear című kötetében bemutatott módszerrel élt, amivel a szcientológia toborzói olyan könnyedén rátapintanak a leginkább sérülékeny pontjainkra. Azok a toborzók, akik egy ingyenes „személyiségteszt” ígéretével becsalogatnak egy potenciális alanyt egy különszobába, gyakran behatóan értékelik az alany gyenge pontjait.

Edmondson bevallotta, hogy az intuícióira hagyatkozott, és testnyelvi jelzéseket keresett, amelyekkel felmérhette, hogy merre induljon tovább. Gyakran érezte úgy, hogy hiányzik az erős személyes kapocs, így inkább megtalálta azt a kíméletes módot, amellyel lezárhatta a beszélgetést.

– Általában csak a végére ugortam, és azt mondtam: „Őszintén, nem hiszem, hogy ez neked való”, pusztán a szinergia miatt – mondta.

De az olyan lelkes hallgatóságnak, mint amilyennek én mutatkoztam, soha nem mulasztotta el, hogy ízelítőt nyújtson abból a technológiából, amelyet elsajátíthatnak.

Ezen a ponton Edmondson megjegyezte, hogy már legalább egy coaching-technikát sikerrel alkalmazott rajtam. Történetesen azt, amelyik A nyelv hipotézise elnevezésű NXIVM-kurzus alapját képezte.

– Megpróbáltam alátámasztani azokat a gondolatokat, amikről beszéltél, hogy azt az érzést keltsem benned, meghallgatnak és figyelnek rád. És még csak fel sem tűnne neked, ha elég jól végzem a munkámat – tette hozzá.

Rögvest tisztán láttam: Edmondson kifejezetten úgy választotta meg szavait a beszélgetésünk során, hogy valóban utat találjanak hozzám. Sőt, arra is felfigyeltem, hogy különleges érzéke volt ahhoz, hogy észrevegye a verbális kommunikációm sajátosságait és a testbeszédem mibenlétét. Tudatosságom ellenére – „Vajon mindig ennyit káromkodik, vagy csak most tesz így?”; „Nem mondom túl sokszor, hogy »bírom«?” – egyre inkább úgy éreztem, nem vagyok reménytelen eset, ahogy ő is fogalmazott. Habár lépésről lépésre feltártam lelkem sebezhető oldalait, Edmondson szemernyi jelét sem adta annak, hogy visszaélne kiszolgáltatottságommal. Tulajdonképpen arról beszélgettünk, hogy miként szeretném megváltoztatni az életemet „fizikai, érzelmi és lelki” síkon, de Edmondson jobbára csak az ideális jövőbeli énem felvázolásában segédkezett.

– El tudsz képzelni egy olyan világot, ahol békében vagy a döntéseiddel? Egy olyan ideális világot, ahol, ha elkötelezed magadat valami mellett, boldogan hátradőlhetsz, és nem tölt el félelemmel a tudat, hogy mi van akkor, ha nem vállalsz kötelezettséget valamiért? – kérdezte.

Bólintottam, majd vállat vontam.

– Mit tennél azért, hogy elérd ezt az idilli állapotot? – kérdezett tovább.

– Mármint anyagilag? – feleltem. Nem számítottam anyagi természetű kérdésekre, így némileg kizökkentett a felvetés.

– Igen, például, ha az anyagiak szintjére kellene lefordítanod a dolgot, mennyit érne számodra egy ilyen sikerre vezető minta elsajátítása?

Hangosan gondolkodva számot vetettem a kontinenseken átívelő költözéseim során, éppen olyankor aktuális továbblépésemhez szükséges kiapadhatatlan igényeim listáján.

– Fogalmam sincs. Tízezer dollár? Nem tudom, nem túl nevetséges összeg a tízezer? – tettem hozzá sietve, miközben halvány fogalmam sem volt arról, hogy miként folytatódik az értekezésünk.

– Pompás! Micsoda szerencse! – felelte széles mosoly kíséretében Edmondson. – A mi programunk ára mindössze háromezer dollár.

– A hülyének is megérné! – nevettem el magam, amikor végre tudatosult bennem, hogy milyen könnyen úsztam be a hálóba. Hirtelenjében eszembe sem jutott, hogy kihátráljak ebből az úgynevezett alkuból.

Edmondson szakította félbe gondolataimat: ma már úgy látja, ez a megközelítés „durva” és „manipulatív”, állapította meg. De akkoriban úgy gondolta, nem tesz egyebet, minthogy megmutatja az embereknek, hogyan aknázzák ki a képességeiket.

– Amikor még abban a hitben voltam, hogy az eredmény üdvös lesz, nagyon jól éreztem magam, amiért segíthettem valakin – osztotta meg velem a vélekedését. – Nem gondoltam magamra csalóként. Úgy hittem, alkut kötöttem velük. Én, legalábbis, így éltem meg.

Hamarosan elismerte, hogy amikor először kapcsolatba került a szervezettel, még 2005-ben, őt is ilyen jól csengő szöveggel fogták meg, és azt is elárulta, hogy százezer dollárt fizetett volna, ha valaki megszabadítja a gondjaitól. Nagy ügy, legyinthetne, ismer olyanokat, akik azt állítják, hogy az indulatkezelési problémájuk miatt akár ötvenmillió dolláros filmszerződéseket is elbuktak. Keresztülcikázott az is a fejemen, hogy a jobb anyagi kondíciójú és kiváltságosabb helyzetben lévő emberek minden bizonnyal úgy érezték volna, hogy rendkívül előnyös „üzletet” kínáltak számukra.

Sétánk ezen pontján éppen kisgyermekes és kutyás családok hadán vágtunk át. Tiszta égbolt terült el False Creek felett. Megpróbáltam elképzelni, hogy mit éreznék, ha az általa szolgáltatott információ lenne az egyetlen NXIVM-mel kapcsolatos ismeretanyagom. Hogy érdekfeszítőnek találnám-e? Nem kérdés! Hajlandó lennék-e három rongyot a személyes fejlődésembe invesztálni? Hát, nem hinném.

– Tegyük fel, hogy nem tudtál meggyőzni – javasoltam neki.

Ebben az esetben, kezdett bele Edmondson, tovább részletezné a módszer mibenlétét, vagy áttérne egy értékesítési stratégiára, amelyet a „meghatározás, elkülönítés, legyőzés” szavakkal foglalt össze.

Ha például azt mondanám, hogy csak az anyagiak tartanak vissza a végleges igentől, a beszélgetést azonnal ötletelésre terelné. Tudtam-e, hogy ingyenesen elvégezhetem a kurzust, ha hozok három új hallgatót? Ha kipótolná a hiányzó összeget, jelentkeznék-e?

Azt firtatta, milyen szintű hajlandóságot mutatok a „problémáim” köréből történő kitörésre. Az elképzelés az volt, hogy a leendő hallgatókra még akkor csapjanak le, amikor még az izgalom hevében égnek, és még nem gondolkodtak el a lehetőség részletein. A reális énem tisztában volt vele, hogy ez tulajdonképpeni kényszerítés, de az sem kerülte el a figyelmemet, hogy a mindenre fogékony agyam ugrik az ilyen kivételes lehetőségekre.

Edmondson azt mondta, hogy bármit megtett az első igen kicsikarása érdekében.

– Csak játssz el a gondolattal, hogy magadon, vagy az egyik szeretteden költséges műtétet kell végrehajtani, amelynek háromezer dollár az ára. Hogy szednéd össze az összeget? – kérdezte.

Szótlanul emlékeztettem magamat: ez csak egy „jópofa” elméleti szimuláció.

– És valóban ugyanolyan életveszélyes helyzetről van szó, mint egy műtét esetén – folytatta. – Sürgősen meg kell oldani ezeket a dolgokat benned, hogy életed hátralévő részében minden más és jobb legyen. Mire várnál?

Az ötletbörze néhány olyan lehetőség felsorolásával is élt, amelyre bizonyosan határozott nem lenne a válasza, például sztriptízklubban dolgozni vagy lefeküdni egy szereplőválogatóval – castingrendezővel – egy bulin. Ez segített elhitetni az emberekkel, hogy nagyobb ráhatásuk van a helyzetükre, mint eddig gondolták. A minta a NXIVM önbecsüléssel foglalkozó tantervéből származott.

– Arról beszéltünk, hogy az önbecsülés tulajdonképpeni definíciója nem más, mint azok a lehetőségek, amelyeket egy adott területen saját magad érzékelsz – mondta Edmondson. – Tehát vegyük például azt, hogy lehet, az önbecsülésed az újságírói hivatásodban rejlik. Tételezzük fel, hogy ha a Vice kirúgna, attól még dolgozhatnál ennél vagy annál a médiumnál, könyvet írhatnál vagy blogolhatnál, és talán még az sincs kizárva, hogy jól éreznéd magadat.

Ugyanakkor meglehet, magyarázta, hogy életem más területein a kétségbeesés uralkodna el rajtam, mondjuk, akár családi vagy szerelmi kapcsolatok terén.

Nem egészen tudtam követni az önbecsülésnek ezt a szokatlan meghatározását, de Edmondson úgy vázolta fel, mint egy remekül működő képletet.

– Gyakran előfordult, hogy a színészek arról panaszkodtak, nem tudják, mitévők legyenek a várva várt nagy áttörés előremozdítása érdekében, érted? Elég sokszor hallottam ilyen mondatokat, és sok mondanivalóm volt, mert színészként pontosan tisztában vagyok azzal, mit lehet tenni azért, hogy jobban kézben tartsd a karrieredet ahelyett, hogy csak arra vársz, hogy majd felhív az ügynököd.

Egyre jobban körvonalazódni látszott, hogy Edmondson meggyőzőképességének köszönhetően tudott a NXIVM vancouveri közösségének szánt irodaépítés vezéralakjává válni. Ez a szupererő nem csak hosszú séták alkalmával mutatkozott meg; az autóban, a hazautak alkalmával és a tengerparti jógastúdió szaunájában is. Edmondson volt a legfőbb oka annak, hogy ezeknek a tanfolyamoknak futótűzként terjedt a híre a helyi színésztársadalom körében.

Amikor a sétánk végéhez értünk, megkérdezte, hogy ebédeltem-e már, mire azt feleltem, hogy még nem. Megálltunk egy kézműves piacnál, egy saroknyira a házától, hogy vízkefirt vásároljunk útközben.

Úgy tűnt, a hirtelen ötlettől vezérelt közös étkezések is a NXIVM behálózási módszerének részét képezhették. Vanessa Grigoriadis újságíró egy hosszadalmas New York Times-portrécikkben írta meg, hogy a Seagram örököse, Sara Bronfman hogyan főzött neki tojást a felháborítóan arányos otthonában. Nálunk ugyanez volt: buggyantott tojás gluténmentes pirítóssal, erjesztett céklával, friss, zöld növényekkel, sárgarépával, citromosgí-öntettel, amelyet vízkefirrel öblítettünk le. A zöldek olyannyira frissnek bizonyultak, hogy Edmondson egy élő bogarat emelt ki a tányérjáról.

– Ez egy féreg vagy valami ilyesmi – kezdett bele. – Egyenesen a termelői piacról. De megmostam őt is… Istenem, ennek lábai vannak!

– Maga a természet! – mondtam nevetve.

Olyan volt, mintha a nagybetűs nyugati parti egészséges étkezés karikatúrájába csöppentem volna. Extra fehérjebevitel meg miegymás.

Edmondson követte mindazokat az egészségügyi és wellnesstrendeket, amelyeket a legtöbben egy héttel a szilveszter után elengednek. Ha egyszer valamit a fejébe vett, kitartott az elképzelése mellett. Ahogy figyeltem a konyhájában sürgölődni, olyasvalakinek tűnt, aki ideális életet él, tökéletes családdal és otthonnal a háta mögött. Ha ez is a csábítás része volt, nem tagadom, engem meggyőzött.

Ugyanez az élmény kísértett meg olyan sok fiatal nőt, akik égtek a kíváncsiságtól, hogy többet tudjanak meg Keith Raniereről és az úgynevezett „módszeréről”. Lássuk be: erre nem könnyen lehetett nemet mondani. Ez egy életstílus, egy közösség volt, és leginkább egyfajta lehetőség arra, hogy az elképzelhető legjobb énváltozatod lebegjen a szemed előtt.

2. FEJEZET

Egy a tízmillióból

Habár a munka oroszlánrészét – vagyis tulajdonképpen elhitetni a leendő hallgatókkal, hogy diadalmaskodhatnak az életben – a Sarah Edmondsonhoz hasonló mentorok végezték el, a legtöbb elismerést mégiscsak a NXIVM alapítója, Keith Raniere, vagyis az a géniusz zsebelte be, aki útjára bocsátotta ezt az egész valamit.

Raniere szuperintelligenciája a NXIVM egyik legmeghatározóbb és legmeggyőzőbb mítoszaként vonult be a szervezet történetébe, és maga a história a New York állam Albany városában megjelenő Times Union napilap egyik 1988-as cikkére vezethető vissza. A történet egy olyan, nem teljesen körvonalazható, magas intelligenciájú embereket összefogó „klubba” történő bejutásról szólt, amely egy, a tesztkitöltő saját maga által adminisztrált eredményét alapul vevő intelligenciateszten nyugodott, és amely Ranieret állítólag az „egy a tízmillióból” kategóriába sorolta.

Heidi Hutchinson jól emlékszik a szóban forgó időszakra. Az akkoriban huszonhét éves Ranieret még tíz év választotta el attól, hogy beindítsa önsegítő birodalmát, de már Albany vonzáskörzetében élt, és szorgalmasan gyűjtögette az oltárszolgákat, akik egy szép napon majd valóra váltják az álmát. Hutchinson nővére, Gina tagja volt annak a (jobbára női) hívekből álló társaságnak, amely segített Ranierenek elvégezni a dr. Ronald K. Hoeflin által kifejlesztett, otthoni használatra alkalmas IQ-tesztet. Az úgynevezett MEGA-teszt olyan fejtörők egész garmadáját vonultatta fel, amelyek a térbeli és az analóg gondolkodásban, valamint a matematikai készségekben megmutatkozó képességeket vizsgálták. Az egyik kérdés például arra vonatkozott, hogy három, egymást átfedő kockával legfeljebb hány darab egyedi háromdimenziós alakzatot lehet megalkotni. Hoeflin úgy tartotta, hogy a kérdések olyan nehezek, hogy még a Mensa-tagsághoz szükséges minimális IQ-küszöbbel rendelkezők sem tudnak átlagosan tíz kérdésnél többet helyesen megválaszolni a negyvennyolcból.

Amikor Raniere kézhez kapta az eredményét, Hutchinson visszaemlékezése szerint irtózatos haragra gerjedt, amiért a csapat két kérdésre hibás választ adott. Hutchinson azt állítja, hogy Raniere a pontozás átalakítását szorgalmazta Hoeflinnél, aminek következtében végül nevetségesen magas, 240-es IQ-pontszámot ért el.

A MEGA-tesztet később felülvizsgáló pszichometriai szakértők egy sor tényleges hibát találtak a teszt pontozási és súlyozási rendszerében. Kezdve azzal, hogy Hoeflin formulája a feladatsort kitöltők korábbi IQ-tesztekkel megállapított intelligenciahányados-értékének bemondáson alapuló eredményeit vette alapul. Sőt, a kizárólag felügyelet alatt elvégezhető Mensa-tesztekkel ellentétben a MEGA-teszt pusztán a becsületre hagyatkozott, tehát nem ellenőrizte, hogy a kitöltők valóban egyedül dolgoznak-e, és nem használnak-e számítógépet a bonyolult számítások elvégzéséhez. Raniere megszegte a felsorolt szabályok egyikét – már, ha nem mindkettőt.

Roger Carlson pszichológus egy 1991-ben közreadott kritikájában arról írt, hogy a teszt sokkal inkább a „leleményesség” és a „kitartás” megállapítására szolgált, mintsem az intelligencia feltérképezésére. Carlson meggyőződése szerint a 145 feletti IQ-érték már statisztikailag felesleges szőrszálhasogatás. A 170-nél magasabb érték több mint négy szórással távolabb esik egy átlagos IQ-haranggörbe közepétől – ez elméletileg lehetséges, de tudományosan nem bizonyítható.

A MEGA-teszt, „mivel túl nagy jelentőséget tulajdonít a bemondáson alapuló, tehát gyenge talpazaton álló adathalmaznak, nem egyeztethető össze számos nem elhanyagolható pszichometriai irányelvvel” – fogalmazta meg Carlson. És Hoeflin számításaiban jócskán áthágta a nagyszámú számadat szabványos feldolgozásának etikus szabályait: „Amit Hoeflin a teszteredmények normálása során végzett, semmi más, mint bűvészkedés a számokkal.”

Magát az intelligenciamérést azóta számos vizsgálatnak vetették alá, a magas IQ-val rendelkező társadalmak 1970-es és 1980-as évek végén bekövetkezett elterjedését követően az 1990-es években az új kutatások mind jobban a többféle intelligencia elméletének irányába mozdultak el. Az intelligenciateszt a támadások kereszttüzébe került a kognitív képesség szűk, kizárólagosan kulturális meghatározása miatt. A rasszisták és az eugenikusok teljesen oda vannak érte, ami lássuk be, szintén nem túl jó reklám. 1988-ban azonban a csúcskategóriás intelligenciatesztekkel és a Hoeflin-módszerrel kapcsolatos szkepticizmus még nem ütötte fel a fejét. A szemkápráztatóan magas teszteredményekkel felvértezve Raniere „rajongótáborának” nem jelenthetett különösebb erőfeszítést felhajtani egy olyan helyi riportert Albanyben, aki nem habozott lekörmölni egy lelkendező portrécikket.

– Az a nő, aki ennyire felmagasztalta Keitht, teljesen beleszeretett – így emlékszik vissza Hutchinson a mára hírhedtté vált Times Union-sztorira.

Ranierenek nem is kellett az egekbe magasztalnia magát, mivel Hutchinson nővére, Gina kereste meg a napilapot, aki Ranieret a többnyire unalmas városka feltörekvő tehetségeként festette le.

– Meggyőződésem, hogy a riporter úszott a boldogságban emiatt…vagyis, hogy tulajdonképpen egy valódi, hús-vér zsenit mutathat be az olvasóknak, aki ráadásul itt, Albanyben él – teszi hozzá Hutchinson.

Raniere arról beszélt az újságírónak, hogy kétévesen a tejesdoboz oldaláról leolvasva sajátította el a „homogenizált” szó helyesírását, és „négyéves korára már tisztában volt a kvantumfizika és a számítástechnika fogalmainak mibenlétével”.

„Mire betöltötte tizenhatodik évét, a brooklyni születésű géniusz elmondása szerint már túljutott a középiskolai tananyagon – olvasható a Times Union cikkében. – Abbahagyta a középiskolát, és beiratkozott a Rensselaer Politechnikai Intézetbe, ahol egyidejűleg matematikából, fizikából és biológiából szerzett felsőfokú képesítést.” A szöveg ennél is továbbmenve részletezte, hogy Raniere hét hangszeren játszott, beállította a százyardos sprintfutás rekordját az államban, egykerekűn biciklizett és zsonglőrködött, igaz, ezeket „nem szimultán” tette, viccelődött a cikkíró. „De az embernek mégis az a benyomása, hogy ez a bámulatos fiatalember, akinek mindössze kettő-négy óra napi alvásra van szüksége, még arra is képes lenne, ha rászánná magát.”

Raniere otthon is elvégezhető tesztjének eredménye a „legmagasabb IQ-értékként” magasztalódott fel a Guinness Világrekordok Könyve 1989 ausztrál kiadásában. A valaha mért legnagyobb emberi mellkasméret és a valaha rögzített legalacsonyabb hang közé bepasszírozott, alig néhány soros szöveg nemcsak Ranieret, hanem két másik amerikait is említ, akik alávetették magukat Hoeflin tesztjének. A Missouri állambeli Marilyn vos Savant és a New York-i Eric Hart egyaránt holtversenyben tartotta Raniere negyvenhat pontos rekorderedményét. „Egy a tízmillióból – ennyi embernek sikerül elérnie ezt az eredményt” – áll a bejegyzésben. A rekordok könyve szerint Hoeflin mindössze tizenhét embert fogadott a zártkörű MEGA társaság tagjául.

A következő évben, miután aggályok merültek fel a MEGA-teszt modelljével és végrehajtásával kapcsolatban, a Guinness megvált a „legmagasabb IQ” rekordállításával foglalkozó bejegyzésétől. Az 1990-es évek elején más, magas IQ-val rendelkező társaságok sorra kezdték elutasítani a MEGA-tesztet, azt állítva, hogy annak néhány feladványát már máshol is publikálták, és számos kérdése alapvető számítógépes programozási ismeretekkel megoldható. Arról nem is beszélve, hogy néhány megoldás kiszivárgott az internetkorszak hajnalán, és ha sokáig szemléljük M. C. Escher Vízesés című litográfiáját, választ kaphatunk Hoeflin háromkockás talányára is.

Hiába az IQ-világrekordját övező temérdek következetlenség, Raniere hitet tett az „egy a tízmillióból” hívószóra építő szuperzseni narratívája mellett. A 2018-as letartóztatásáig rendszeresen és élvezettel mesélte el rendkívül magas intelligenciájának történetét, amelyre már akkor felfigyeltek, amikor még szemtelenül fiatal volt. A Hawaii Five-O televíziós sorozat egyik sztárja, Grace Park színésznő vele készített interjújában Raniere odáig merészkedett, hogy azt állította, emlékei vannak csecsemő- és kora gyermekkorából is.

– Nagyon korán elkezdtem beszélni – mondta Parknak. – Tudod, egyéves korom körül már kérdéseket tettem fel… Nagyon mélyenszántó, beható kérdéseim voltak már ebben a korai életszakaszban.

A NXIVM honlapjának korábbi verziói, amelyeket azóta már töröltek, számos ellenőrizetlen állítást sorakoztattak fel: Raniere tizenegy éves korában már keleti parti dzsúdóbajnok volt; tizenkét évesen egyetlen nap leforgása alatt megtanulta a középiskolai matematika tananyagot, és tizenhárom éves korára már túl volt háromévnyi egyetemi matematikai tananyag – autodidakta módon történő – elsajátításán. A weblapon szerepelt az állítás, miszerint Ranieret „a világ három legjobb problémamegoldója között” tartják számon, ami ugyancsak a szerfelett vitatható MEGA-teszteredményét hivatott alátámasztani.

Igaz, vannak lyukak Raniere „zsengezseni” narratívájában. A Rensselaer Politechnikai Intézet hiteles dokumentumai arról tanúskodnak, hogy 2,26-os átlaggal végzett, ami C+ érdemjegynek{1} felelt meg. A 2019. júniusi tárgyalásán Raniere osztályzatait kivetítették a tárgyalótermi kijelzőkre, amelyek általános élettanból és kvantummechanikából F osztályzatot, kísérleti fizikából pedig D osztályzatot mutattak. Az esküdtszék ezen a napon megtudta, hogy 1988-ban próbaidőre bocsátották, és az oktatási intézményből való elbocsátás várt rá.

Raniere 1960-ban, Brooklynban született, de a New York állambeli Suffern külvárosában nőtt fel, amely néhány órányi – déli irányban megteendő – autóútra található Albanytől.

Marck Jackson, Raniere egyik diáktársa semmi kivételest nem látott benne, amikor együtt jártak iskolába. Raniere nem volt népszerű vagy rendkívül sportos, bár kétségkívül jobban szerette a matekot és a dzsúdót, mint egy átlagos diák.

Jackson és Raniere együtt buszoztak Suffernből New Jersey határa mentén a Zöldrét Waldorf Iskolába, abba az alternatív oktatási intézménybe, amely szabályosan vonzotta az 1970-es évek elején gyermeket nevelő hippi szülőket. A mítoszok, legendák és bibliai történetek nagymértékben beépültek a tananyagba, és az iskola élettel teli zenekarral, kórussal, faipari és színházi csoportokkal büszkélkedhetett. Raniere későbbi visszaemlékezése szerint az iskolának kertjei voltak, és horgolásleckéket is lehetett venni, valamint egyik diák sem jelenhetett meg logóval ellátott ruhában.

Ranierenek további húsz évbe telt, mire teljesen felépítette a csodagyerekképét, amelynek fontos része lett, hogy állítólag már egyéves korára képes volt teljes mondatokban beszélni, és tizenkét évesen, autodidakta módon megtanult zongorázni, és olyan szinten állt, amely egy koncertzongorista teljesítményének felel meg. Ha Raniere valóban átlagon felüli zenei tehetségekre tett szert, Jackson ennek semmi jelét nem látta az iskolában.

– Klarinétozott, de csapnivaló zenész volt – állítja.

Jackson, aki foglalkozását tekintve író és színész, úgy néz ki, mint egy motoros, de tekintete melegséget sugároz, szakálla pedig rendezett. Ő és Raniere jól ismerte egymást abban a három évben, amikor együtt koptatták a középiskolában a padokat. Jackson azt mondja, egész ötödik osztályban Raniere mellett ült az iskolabuszon. Bár legjobb barátok nem lettek, az iskolán kívül rengeteg időt töltöttek egymással, például átjártak játszani egymás otthonába, alapvetően kosárlabdázni vagy úszni. Jackson tisztán emlékszik arra a napra, amikor 1971 októberében, hatodikos korukban átment Raniereék házába. Ők ketten, három másik fiúval kiegészülve a halloweeni „csokit vagy csalunk”