Micalea Smeltzer

THE RESURRECTION OF

WILDFLOWERS

A vadvirágok feltámadása

A mű eredeti címe: The Resurrection of Wildflowers

by Micalea Smeltzer

Fordította: Hoppán Eszter

Copyright © 2022 by Micalea Smetlzer

Hungarian Translation © Hoppán Eszter, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó ,2025

ISBN 9789635804771

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az ő szíve helyrehozhatatlanul összetört. Az én életem visszavonhatatlanul megváltozott.

Ezért elhagytam őt.

Újrakezdtem.

Hozzámentem valaki máshoz.

De sosem felejtettem el.

Hat év telt el azóta, hogy utoljára láttam Thayer Holmest. Az, hogy kénytelen voltam visszatérni a szülővárosomba, azt jelenti, hogy szembe kell néznem a közös múltunkkal, és meg kell birkóznom a válásom következményeivel. Most ugyanott vagyok, mint ahol megismertelek.

És újrakezdem, elölről.

Már nincsenek titkok, amiket meg kellene őriznünk.

Nem minden szerelem kap második esélyt, de talán mi leszünk a kivétel. Persze az is lehet, hogy nem.

Mindenkinek, akinek elképzelhetetlen fájdalmat kellett átélnie, és ez erősebbé tette.

„A virágok a sötét pillanatokból nőnek.”

Corita Kent

Prológus

SALEM

Eltartott egy ideig, amíg megtanultam, hogy időnként nem számít, mennyire mélyen, vagy mennyire erősen szeretsz valakit vagy valamit, akkor is el kell engedned. Nem menthetsz meg egy süllyedő hajót.

Néha van valaki más, akiért erősnek kell lenned, akinek nagyobb szüksége van rád.

Meghozod a döntést.

Keservesen.

És reméled, hogy egy nap talán visszajönnek érted.

Első fejezet

SALEM

A Hawthorne Mills-i tavasz a kedvencem. Egy percet sem töltöttem itt azóta, hogy hat éve eljöttem innen. Azon a nyáron néhányszor visszatértem, abban a reményben, hogy a szomszéd férfi, akit szerettem, egyszer csak észhez tér, észrevesz, és visszajön hozzám, de nem így történt.

Thayer Holmes elveszett a számomra, ezért behúzott farokkal eloldalogtam.

Pincérnői állást vállaltam egy étteremben, közel Lauren lakásához. Félretettem minden fillért, amit csak tudtam. Calebbel egyre többet beszélgettünk, aztán újra randizni kezdtünk, és majdnem pontosan egy évvel Georgia esküvője után megkérte a kezem, én pedig igent mondtam. Két hónappal később összeházasodtunk. Ő befejezte a főiskolát, és Kaliforniába költöztünk. Imádtam ott élni, majdnem annyira, mint itt, de egy évvel ezelőtt kapott egy bostoni állásajánlatot, ezért visszajöttünk.

És még mindig nem tettem be a lábam ide, az egykori otthonomba.

Caleb tudta, hogy miért, és ez fájt neki.

Mindennel, amit valaha is tettem, csak fájdalmat okoztam neki.

Ezért elengedtem.

A válásunk könnyen ment, mint minden más is kettőnk között. Tudom, hogy mindig az életem része marad, de most végre szabad lesz, hogy rátaláljon arra a szerelemre, amire egykor én is. Ha egyszer megismerted ezt, semmi más nem lesz fogható hozzá, bármennyit próbálkozol, és bármennyire igyekszel is.

Olyan, mintha egy puzzle-darabot próbálnánk beerőltetni egy olyan helyre, ahová nem való.

Kinyitom a kocsi ajtaját, kilépek a beállóra.

Bár megfogadtam, hogy soha nem jövök vissza ide, hozzá, mégis van valami, ami vissza tudott hozni. Bemegyek a házba, anyát az ideiglenes ágyon találom a nappaliban.

– Szia, anya. – Minden erőmre szükségem van, hogy visszatartsam a könnyeimet. Nem akarom, hogy sírni lásson.

– Az én kislányom – mosolyodik el, és sápadt, sovány kezével magához int.

Anyám haldoklik.

A rák visszatért, és ezúttal semmi sem működött. Hiába harcol keményen, a betegség erősebb, és most két hónapja van hátra, vagy talán annyi se.

A lépéseim túl hangosnak hatnak, ahogy odamegyek az ágyhoz, hogy lehajoljak hozzá és megöleljem.

– Épp lemaradtál Georgiáról – mondja. Erőtlen az ölelése. Alig maradt rajta valami izom. A szemünk láttára sorvad el.

– Később úgyis találkozunk.

– A gyerekek kérdeztek rólatok.

Elmosolyodom, ujjaimmal végigsimítok arca pergamenszerű bőrén.

– Nemsokára majd meglátnak minket. – Georgiának és Michaelnek két gyereke van, egy harmadik pedig úton. Az, hogy sok a dolguk, enyhe kifejezés, de boldogok. – Szükséged van valamire?

– Nem, megvagyok. Talán megnézhetnénk egy filmet vagy valamit, miután behoztad a holmidat.

– Ez jól hangzik, anya.

Calebbel a válás óta is együtt élünk. Ez tűnt a legjobb megoldásnak, amíg ki nem találom, mi legyen, de amikor anyám állapota romlani kezdett, tudtam, hogy haza kell jönnöm, hogy gondoskodjam róla az utolsó napjaiban, hogy Georgia kicsit fellélegezhessen, és hogy miután bekövetkezik az elkerülhetetlen, rendbe szedjem a házat, és kitaláljam, mi legyen a következő lépés.

Nem könnyű, hiszen a jövőm eleve egy óriási kérdőjel. Idén huszonhat éves leszek, de ugyanúgy fogalmam sincs arról, hogy mit akarok kezdeni magammal, mint tizennyolc évesen. De talán ez a felnőttség nagy titka, amit senki sem akar bevallani – hogy mindenki csak improvizál.

Odakint eltökélten nem nézek a szomszéd házra. Tudom, hogy még mindig ott lakik, anya időről időre megemlíti. Néha azon tűnődöm, vajon nem azért csinálja-e, hogy felmérje a reakciómat. Soha nem mondtam el neki, mi történt köztünk Thayerrel. Annyira összetörtem, és végül belenyugodtam, hogy kettőnk közt tényleg vége mindennek, hogy nem lett volna értelme.

Sikerül az összes cuccomat bevinni anélkül, hogy átsandítanék a szomszédba.

Nos, nem is igaz.

Egy apró pillantást mégis vetek arrafelé.

Épp csak annyit, hogy láthassam a befejezett lombházat a hátsó kertben, és egy darabkát az üvegház tetejéből.

– Mindened megvan? – Anyám rekedtes hangja halknak hangzik a nappaliból.

– Igen. Egy részét fel is viszem most.

– Rendben. Azt hiszem, hogy… pihentetem a… szemem… egy kicsit.

Nem lát rám a konyhában, de elfutja a könny a szemem.

Kezd nagyon leromlani. Azt, ami egy hosszú élet lehetett volna, most hetekben, órákban, percekben, másodpercekben kell mérni, és mindegyik annyira értékes.

Második fejezet

SALEM

A szobám olyan, mint egy múzeum.

Minden pontosan ugyanolyan, mint régen. Valamilyen oknál fogva azt vártam, hogy anyám kicsit változtatott rajta. Tiszta, mivel Georgiával hetente fizetünk egy takarítónőt. Egy porszem sincs sehol. Az ágy frissen bevetve, az ágynemű ropogós.

Mivel anya alszik, és nem fog egyhamar filmet nézni, kicsomagolom a ruháimat és a piperedolgaimat, aztán felhívom Calebet.

– Szia – mondja mély hangon. – Rendben odaértél?

– Igen, kösz.

– Hogy van anyukád?

Felsóhajtok, és megdörgölöm a homlokom.

– Alszik. Gyengébb, mint vártam.

– Sajnálom. – Hallom az őszinteséget a hangjában. Dacára annak, hogy szétmentünk, Caleb továbbra is az egyik legkedvesebb ember, akit ismerek.

– Ez van – válaszolom halkan, az ágyam végén ülve, szemben azzal az ablakkal, ahová régen annyiszor kiültem, néha Calebbel együtt is.

– Valaki éppen el akarja csórni tőlem a telefont – kuncog.

Én is nevetek.

– Add csak oda.

– Anyuci! – A lányom hangja balzsam a sebeimre. Egyetlen szavától is jobban érzem magam, erősebb leszek.

– Szia, babám. Milyen volt a napod?

– Jó. Apu értem jött a suliba, és elmentünk a boltba. Kaptam egy nyalókát.

Hallom, hogy Caleb nevet a háttérben.

– Ezt nem lett volna szabad elárulnod.

– Hoppá – kacarászik a lányom.

Seda volt a váratlan meglepetés, amit Thayer hátrahagyott nekem. Olyan ajándék, amiről nem is tudtam, hogy akarom, vagy hogy szükségem van rá. Attól, hogy az anyja vagyok, szinte szuperhősnek érzem magam.

– Máris hiányzol – mondom neki.

– Te is nekem, anyu. Puszilom a nagyit. Mindig azt mondod, hogy a pusziktól jobban lesz.

Basszus. Mindjárt sírok. Bárcsak a könnyektől jobban lenne anyám, de már abban sem hiszek, hogy a varázspuszik leküzdhetik a rákot.

– Átadom – mondom a lányomnak. – Szeretlek.

– Szeretlek, anyu!

Leteszi a telefont, csend lesz.

Amikor visszamegyek a földszintre, anya még mindig alszik, ezért úgy döntök, hogy elkezdek vacsorát csinálni. Georgia azt mondja, anya nem nagyon eszik mostanában, de legalább meg kell próbálnom.

A szekrényekben keresgélve egy üveg borra bukkanok, amit biztosan Georgia dugott el még a mostani terhessége előtt. Kibontom. Megtöltök egy poharat, és iszogatok főzés közben. Nem vagyok valami nagyivó, de a mai nap kíván egy kis bort, háborgó idegeim csillapítására.

– Salem! – Anyám szólít, mire elfordulok a gőzölgő lábastól.

– Igen? – kiabálok vissza meglepetten, hogy ébren van. Arra számítottam, hogy majd nekem kell felébresztenem.

– Hoznál nekem egy kis vizet?

Megtöltök egy poharat, szívószálat teszek bele, és odatartom a szájához. Mohón iszik, hálás pillantással. Leteszem a poharat.

– Kérsz még valamit? Éppen csinálom a vacsorát.

– Nem, elég volt ez a víz. – Szeretettel megveregeti a kezemet. – Bocs, hogy elaludtam, mielőtt elkezdhettünk volna filmet nézni.

– Nem baj. Majd vacsora közben keresek valamit.

Szomorú lesz a szeme, és kíváncsi vagyok, mire gondol.

– Boldog vagy, Salem? Nem úgy nézel ki.

– Olyan boldog vagyok, amennyire csak lehetek, az adott helyzetben.

– Azt hiszem, be kell érnem ennyivel.

Szomorúan rámosolygok, aztán kihátrálok a szobából, hogy befejezzem a vacsorafőzést.

Amikor kész, beviszem a két tányér spagettit és fokhagymás kenyeret a nappaliba. Felültetem anyát, az ölébe teszek egy tálcát, és kényelmesen elrendezgetem, mielőtt én is leülnék enni.

A film már megy, de nem figyelek oda rá.

Nem állítom le, amíg elmosogatok. Anya alig nyúlt az ételhez, de tudom, hogy próbált annyit enni, amennyit csak tudott.

Mire néhány perc múlva visszamegyek, már megint alszik.

Amúgy is későre jár, ezért kikapcsolom a tévét, betakargatom anyát, vizet készítek az ágya mellé, és a telefont is a keze ügyébe teszem, hogy hívhasson, ha kellek.

– Szeretlek, anya – csókolom meg a homlokát.

Könny szivárog a szemem sarkából. Letörlöm, csendben felmegyek a lépcsőn, és lezuhanyozom, mielőtt én is lefeküdnék. Hosszú napom volt, pihennem kell.

* * *

Visszatérve a reggeli futásból, bemegyek az oldalajtón a konyhába, és elmosolyodom, amikor meglátom anyut az asztalnál. Most kicsit jobban néz ki, inkább rózsaszín az arca, mint szürke, és remélem, ez azt jelenti, hogy jól aludt.

– Szia – igazgatom a lófarkamat. – Éhes vagy?

– Ettem egy kis reggelizőpelyhet – mondja, miközben egy magazint lapozgat.

– Tudod jól – mondom gyengéden –, hogy nem lenne szabad segítség nélkül járkálnod.

Könnyen eleshet, és ezt ő is tudja.

De azt hiszem, ha a helyében lennék, néha én is makacskodnék egy kicsit. Nehéz lehet feldolgozni azt, hogy mások segítségére szorul olyan egyszerű dolgokban is, mint a vécézés vagy a mosakodás.

– Csúszásgátlós zokni van rajtam.

– Anya! – mondom figyelmeztetőn, miközben elkezdek kávét főzni. – Tudod, hogy nem csak azon múlik.

Felsóhajt.

– Ma reggel egész jól éreztem magam. Szerettem volna egy kicsit egyedül mozogni.

– Csak vigyázz!

– Salem – mondja halkan, óvatosan. Háttal vagyok neki, és éppen egy bögrét szedek elő a kávémhoz, de erre megfordulok. – Ugye tudod, hogy meg fogok halni?

Lehajtom a fejem. Tudom. Georgia is tudja. Mind
tudjuk.

– Persze.

– Csak kicsit még érezni akarom, hogy önmagam vagyok, erre a kis időre, ami még hátravan. Jó?

Bólintok egy aprót, és próbálom visszafojtani az előtörő könnyeket. Nem kellene már akkor gyászolni valakit, amikor még meg se halt.

– Arra gondoltam – folytatja –, hogy süthetnénk együtt cupcake-et. Ha már ilyen jól vagyok.

Megfeszül a vállam. Utoljára Thayernek sütöttem cupcake-et. Azóta egyszer sem. Túlságosan fájt volna. Rá emlékeztetett.

– Hát… persze, jó, csináljuk.

Nem fogok nemet mondani a haldokló anyámnak.

– Arra gondoltam, hogy sütitésztás legyen. Mindig az volt a kedvenced. Meg Thayernek is, a szomszédban. Tudod, mindig vittem át neki, amikor készítettem, amíg még nem voltam olyan beteg, hogy ne tudjak sütni.

Megmerevedik a vállam.

– I-igen – hebegem. – Én is emlékszem, hogy szerette.

Anyám rám mered, azzal a vizslató pillantásával, én pedig visszabámulok rá.

– Nagyon kedves ember. Szörnyű, ami történt vele. Szegény kisfia. Azt hittem, hogy elköltözik innen, de nem költözött.

– Anya – próbálok témát váltani –, kérsz inni, vagy valamit?

– Nem igazán. – Becsukja a magazint, és eltolja magától az asztalon. – Tudod, ő nyírja a gyepet – folytatja, visszatérve Thayerhez. Pedig én nem akarok hallani róla. Nem akarok tudni róla. Túlságosan fáj, de ezt nem mondhatom el anyának. Háttal neki, teszek egy kis tejszínt és cukrot a kávémba. A kezem remeg, de tudom, hogy onnan, ahol ül, nem látja. – Néha átjön, mert gondolom, magányos, és iszunk egyet-kettőt…

– Összejöttetek? – A kérdés magától robban ki belőlem, mielőtt útját állhatnám, és azonnal meg is bánom. Még belegondolni sem akarok a lehetőségbe, hogy Thayer és az anyám… Rám tör a hányinger.

– Te jó ég, dehogy! – nevet, de köhögés lesz belőle. Leülök vele szemben, és áthatóan figyelem, hogy jól van-e. – Csak jó volt, hogy volt kivel beszélgetni. Te elköltöztél az ország másik végébe, Georgia pedig a munkájával és a családjával volt elfoglalva. Jól jött egy barát.

– Örülök, hogy támogattátok egymást.

A francba Thayer Holmesszal! Anyámmal tud beszélgetni meg haverkodni, de velem nem? Arra gondolok, hogy mennyi ideig próbáltam újra közel kerülni hozzá. Tudtam, hogy még mindig úgy szeret, ahogyan én őt, de ez nyilvánvalóan nem volt elég, és feladtam a próbálkozást. Egyedül nem tudtam helyrehozni azt, ami elromlott. Neki is kellett volna tennie egy kis erőfeszítést, de nem tett.

– Ha kész a süti, átvihetnél neki egypárat.

Dobolni kezdek az asztalon az ujjaimmal, és kényszeredetten elmosolyodom.

– Jól hangzik.

Hat év. Már túl kellene lennem rajta. Tovább kellett volna lépnem.

De nem vagyok benne biztos, hogy valaha is tovább lehet lépni az egyetlen igazi szerelemből.

Harmadik fejezet

SALEM

A konyhában sütiszag terjeng. Be kell vallanom, hogy gyenge vagyok, amiért nem tudok ellenállni a csábításnak, és bekapok egyet. Pont olyan finom, mint ahogyan emlékszem, és a sütés is jó érzés volt. Olyan, mint a biciklizés. Eddig nem is mertem belegondolni, mennyire hiányzott.

– Egy kicsit most… le kell ülnöm. – Anya mintha kifulladt volna, a gyengesége kezd visszatérni.

– Persze. – Megkerülöm a pultot, odamegyek hozzá, és a karomat nyújtom, hogy belekapaszkodjon. Átvezetem a nappaliba, és érzem, hogy egyre inkább rám nehezedik menet közben. – Az ágyra akarsz ülni, vagy a kanapéra?

Egy pillanatra eltöpreng.

– Az ágyra.

– Oké. – Leültetem az ágyra, és pokrócokkal betakarom. – Pihenj, anya. – Puszit nyomok a homlokára.

– Ne felejtsd el átvinni a sütit Thayernek.

Elfojtok egy néma nyögést.

– Nem felejtem.

Némán fohászkodom magamban, hogy ne legyen otthon, amikor átmegyek.

Anya szeme lecsukódik, és már szundikál, amikor kimegyek. Csörög a telefonom, Georgia az.

– Hahó! – Kihangosítom, hogy közben kitakaríthassam a konyhát. – Mi a helyzet?

– Hogy van ma anyu?

– Reggel egész energikus volt, de most elaludt. Sütöttünk cupcake-et.

– Ó. – Hallom a mosolyt a hangjában. – Az jó. Nagyon jó.

– Szerintem is. – Bepakolom a mosogatógépet.

– Kösz, hogy eljöttél és ott vagy vele. Tudom, hogy nem jött jól, és nem hibáztatlak. Megértem, hogy nem akartál a…

– Ő az anyánk, Georgia. Nem kell megköszönnöd. Szívesen jöttem. Most itt a helyem.

Krákogni kezd, és tudom, hogy elszorult a torka.

– Vissza kell mennem dolgozni. Később majd hívlak.

– Megleszünk. – Georgia ápolónővér, én pedig nem vagyok az, de attól még képes vagyok gondoskodni anyánkról, és neki épp elég gondja van anélkül is, hogy azon aggódna, mi van itt. – Esetleg beugorhatok a műszakom után, és vihetek valami gyorskaját vagy ilyesmit.

– Csak szólj előtte.

Elbúcsúzunk és letesszük. A konyha újra makulátlan, ezért nem marad más hátra, mint hogy fogjam a cupcake-es tányért, és átvigyem Thayernek.

Tudom, hogy nem kellene, mégis bosszant, hogy összebarátkozott anyuval. Egy csomót beszélgettek, miközben engem nem keresett.

Seggfej.

Tányérra teszem a cupcake-eket, és fóliával letakarom.
A krémdíszítés kicsit megnyomódik, de nem érdekel.

Mélyet lélegzem, és lélekben felkészülök arra, hogy hosszú évek óta először megint Thayer szemébe nézzek.

Meg tudom csinálni.

Erős, felnőtt nő vagyok. Nem hagyom, hogy egy férfi kikészítsen.

De amikor megkerülöm a kerítést, látom, hogy nincs kocsi a felhajtón.

Ami jó jel. Azt hiszem.

De amíg anyunál lakom, úgyis mindegy. Előbb-utóbb mindenképp össze fogok futni vele, és nem tudom eldönteni, hogy mit gondoljak erről.

* * *

Georgia érkezik az oldalajtón kajás zacskókkal. Műtősruhája feszül domborodó pocakján, és önkéntelenül is elmosolyodom.

– Nézzenek oda! – búgom. – Megsimogathatom? – Elveszem tőle a zacskókat, és az asztalra teszem.

Felsóhajt, és kidülleszti a hasát.

– Hajrá. Pont olyan, mint az apja. Soha nem nyugszik. Teljesen kivagyok. Egész éjjel nem alszom a rugdosásától.

– Lehet már tudni, hogy fiú lesz?

Szélesen elvigyorodik.

– Igen, nemrég derült ki. Három fiú, el tudod ezt képzelni? Mindig azt hittem, hogy lányos anyuka leszek, de most már semmi pénzért nem cserélnék. – Ráteszi a kezemet a hasára. – Te nem akarsz még egyet?

– Azt hiszem, most egyelőre elég ennyi.

– Nem tudom, hogy bírod ki, hogy távol legyél tőle – folytatja. – Ismerem az okokat, de… – Mindketten a nappali felé pillantunk, ahol anya alszik. Azóta sem ébredt fel.

– Borzasztó, hogy nem lehetek vele, de a nagymamájának most nagyobb szüksége van rám – mutatok az orvosi felszerelésekre, és anya alvó, törékeny alakjára. – Seda még nagyon kicsi. Tudom, hogy Calebnél jó helyen van, és amikor csak lehet, úgyis beszélünk FaceTime-on.

Georgia megcsóválja a fejét, és elővesz egy doboz sült krumplit, és egyszerre vagy öt darabot a szájába töm
belőle.

– Nagyon meglepődtem, amikor megtudtam, hogy váltok. Mindig azt hittem, hogy olyan jól megvagytok. Mármint hogy a srác vállalta, hogy elvesz téged, valaki más gyerekével.

Lehajtom a fejem. Egyikőnk családja előtt sem volt titok, hogy a lányom nem Calebé. Nem akartunk hazudni erről sem neki, sem a többieknek, de Caleben és Laurenen kívül senki sem tudja, ki az igazi apa.

Még mindig emlékszem a gyűlöletre, amit Caleb anyja zúdított ránk, amikor elmondtuk neki. Nem tudta megérteni, hogy Caleb miért fogad vissza, miért vesz el, amikor van egy gyerekem, aki nem az övé.

Ezután nem állt szóba többet Calebbel. Nem is jött el az esküvőre.

Ezt sosem bocsátottam meg magamnak. Sosem rajongtam érte, de mégiscsak Caleb anyja. Nem is volt szívem megkérdezni Calebet, hogy megkereste-e már a válásunk óta.

– Caleb jó ember – kezdek kotorászni a zacskókban. – De nem ő a megfelelő férfi a számomra.

A nővérem a fejét csóválja, és csettint a nyelvével.

– Már bocs, de te tiszta hülye vagy.

Nevetve kotrok elő egy becsomagolt hamburgert.

– Tudom. Hidd el, hogy nagyon is tisztában vagyok a hibáimmal és a bűneimmel.

És Caleb van a lista élén. És a legrosszabb az egészben, hogy még mindig ő a legjobb barátom. De azt hiszem, ez bizonyos szempontból megkönnyíti a dolgokat, így Seda szempontjából is. A lányom épp annyira az övé is, mint az enyém. Nemcsak a DNS teszi a szülőt, hanem az is, ahogy viselkedünk, és Caleb szuper apja a kislányunknak. Soha, egyetlenegyszer sem kezelte úgy, mintha nem az övé lenne.

Georgia suttogóra fogja a hangját:

– Mit gondolsz, itt maradsz, vagy visszaköltözöl Bostonba, miután anya…?

– Nem maradok Bostonban – válaszolom gyorsan. Soha nem voltam nagyvárosi lány, és pont elegem is lett belőle az elmúlt években. – De azt sem tudom még, hogy itt maradok-e.

Georgia töprengve néz körül.

– Ez egy jó ház. Ha úgy döntesz, hogy maradsz.

– Nem hinném, hogy tudnék itt élni.

Nemcsak Thayerről van szó, bár ő is tényező, de ez anya háza, és én soha nem fogom a magaménak érezni.

– Igen. – Szomorúan lehorgasztja a fejét, és a szomszéd szobára rebben a tekintete, ahol anya szunyókál. – Megértem. Lehet, hogy én is így lennék vele. – Az egyik vállára húzza a haját. – Christy, az egyik ápolónő barátnőm azt mondta, hogy itt tudna lenni anyával egy napra és egy éjszakára a hétvégén. Ha esetleg el akarsz ugrani Sedához. De meg akartam beszélni veled, mielőtt szólnék neki.

– Az szuper lenne – mondom őszintén, és elönt a megkönnyebbülés.

Tudom, hogy Seda jó kezekben van Calebnél, de utálok távol lenni a kislányomtól. Nem akartam, hogy itt legyen, amikor anya haldoklik. A halál elkerülhetetlen, de nem való egy kisgyereknek az a látvány, ahogy valaki, aki szeret, a szeme láttára tűnik el. Nem arról van szó, hogy egyáltalán nem láthatja anyát, de azt nem akarom, hogy végig itt legyen. Különben is iskolába jár, most éppen Bostonban. Nem akarom elrángatni, hiszen úgyis már csak néhány hét van hátra a tanévből.

– Oké, akkor szólok neki. Klassz lány és csodálatos ápoló, úgyhogy nyugodt lehetsz. Anya jó kezekben lesz.

Ez Georgia. Néha kicsit kiszámíthatatlan, de mindig törődik velünk.

– Szeretlek – mondom neki.

– Jaj, én is szeretlek. És nagyon örülök, hogy visszajöttél, még ha nem is örökre.

– Semmi baj. Jó újra itt lenni.

És meglepő módon ez még csak nem is hazugság.

Negyedik fejezet

SALEM

Elautózom a helyi boltba, leparkolok, de kicsit tétovázom, mielőtt bemennék. Az otthoni hűtőszekrény nincs túl jól feltöltve, és szeretnék néhány dolgot betárazni a főzéshez, de rettegek ettől a kiruccanástól, mert biztosan összefutok valakivel, akit ismerek, és a kisvárosok szeretik a drámát. Az, hogy visszajöttem a válásom után, itt óriási esemény.

Írtam egy listát indulás előtt, hogy odabent ne kelljen gondolkodnom, hogy mi kell.

De láthatatlanná nem tudok válni.

Felkapom a táskámat, kiszállok a terepjáróból, és leszegett fejjel belépek a boltba. Fogok egy kocsit, és egyenesen a zöldségek felé indulok. Ha valaki esetleg figyel, az biztosan jól szórakozik azon, hogy mennyire sietek. De minél gyorsabb vagyok, annál hamarabb kint leszek innen, és annál kevesebb esély van arra, hogy valaki megszólítson.

A mélyhűtőkhöz megyek, és a jégkrémeket kezdem nézegetni, amikor valaki a nevemen szólít.

– Thelma – mosolyodom el őszintén, pedig Thelma egy kíváncsiskodó pletykafészek. – Hogy vagy? És Cynthia? Örülök, hogy látlak benneteket. És így együtt.

Thelma vállat von, és megpuszilja Cynthia arcát.

– Túl öregek vagyunk már ahhoz, hogy tovább titkolózzunk. Anyád miatt jöttél vissza a városba? – Bólintok. – Ez annyira szörnyű. Még olyan fiatal, mármint az én korosztályomhoz képest, és…

– Igazából már végeztem a vásárlással, sietek vissza hozzá – szólok közbe, és találomra felmarkolok egy akármilyen jégkrémet. – Már itt se vagyok.

– Találkoztál már az embereddel?

Oldalra hajtom a fejem.

– Kivel? – Vadul kalapál a szívem. Pontosan tudom, hogy kire céloz.

– Ne játszd nekem a naivát, kislány – int meg a mutatóujjával, és csillog a szeme. – Pontosan tudod, hogy kire gondolok.

– Nem, még nem találkoztam vele.

– Hú – csettint a nyelvével. – Érdekes.

Megvonom a vállam.

– Már biztosan továbblépett. – Hat év telt el, és egy percig sem gondolom, hogy nem tette meg.

Thelma úgy nevet, mintha valami jó viccet mondtam volna.

– Fura egy alak. Az a fickó… – csóválja a fejét. – Nem lépett tovább. És szerintem te sem. – Tetőtől talpig végigmér. – Ha továbbléptél volna, sokkal hamarabb visszajöttél volna. – Ezzel ő és Cynthia elindulnak.

Lenézek a jégkrémre, amit kivettem.

Mogyoróvajas Oreo.

Undi.

Visszateszem, és kiveszek egy sütitésztásat.

Az sokkal jobb.

* * *

– Anya, megjöttem! – kiabálom, amikor beviszem az első adag zacskót. Megpróbáltam az egészet egyszerre megfogni, de hamar rájöttem, hogy nem fog menni. – Éhes vagy? Mit szólnál egy csirkés szendvicshez vacsorára?

Mindent leteszek, és bekukkantok a szobába. Erőtlenül felém fordítja a fejét, és nagyot ásít.

– Nem vagyok valami éhes.

– Egy kis fagyit?

Grimaszol, látszik, hogy már a gondolat is taszítja.

– Nem.

– Rendben. – Nem hagyom magam elrettenteni. – Van esetleg valami, ami jólesne?

Megrázza a fejét, és tekintete az ablak felé téved.

Rossz látni, ahogy pillanatról pillanatra egyre távolabb sodródik.

– Ha meggondolnád magad, szólj. – Most nem erőltetem tovább. Talán szerencsém lesz, és kicsit később majd elfogad valamit.

Amikor bent van minden, megkönnyebbülten felsóhajtok, mert sikerült mindent elvégeznem anélkül, hogy belefutottam volna Thayerbe. Tudom, hogy nem kerülhetem el örökké, de azért halogatom a dolgot, amíg csak lehet. Ez elég megúszós megoldás, de ha róla van szó, akkor nem tudok elég erős lenni.

Elpakolom a dolgokat, és elkezdek vacsorát készíteni. Anyának is csinálok valamennyit, hogy legyen mihez nyúlni, ha esetleg megéhezik.

– Megnézünk egy filmet? – ülök le a kanapéra a tányérommal.

– Talán inkább… – kezdi, és megköszörüli kiszáradt torkát. Azonnal felpattanok, és odaadom neki a vizet, hogy igyon. – Felolvasnál nekem egy kicsit? Van itt egy könyv, amit már régen el akartam olvasni, de…

– Melyik az? – nézek körül.

– Ott van – mutat a dohányzóasztal felé. – Georgiával hozattam, de azóta se nyitottam ki.

Fogom a könyvet, leülök, magam alá húzom a lábamat. A tányéromat a kanapé karfájára teszem, és kinyitom a kötetet.

Amikor elkezdek olvasni, elmosolyodik.

Megjegyzem magamnak ezt a pillanatot, mert tudom, hogy örökre kedves marad a számomra.

Ötödik fejezet

SALEM

– Anyuci! – rohan Seda egyenesen hozzám, amikor benyitok az ajtón.

Leguggolok, és elkapom, ahogy rám veti magát.

– Kicsim – szívom be mélyen az illatát. Fűszaga van a kinti játéktól, ami a görögdinnyés sampon illatával keveredik.

– Annyira hiányoztál, anyuci! – Puha kis keze közé veszi az arcomat. – A nagyi jól van?

– Megvan. – A kezére teszem a kezem. – De már nem sokáig lesz velünk.

– Mikor látogathatom meg? Annyira hiányzik. Rajzoltam is neki. Megmutatom. – Ezzel már rohan is, feltehetően a rajzért.

Felállok, és látom, hogy Caleb jön ki a konyhából, és nekidől a boltívnek.

– Állandóan anyukádról beszél.

Kifújom a levegőt, amit eddig önkéntelenül is visszatartottam.

– Próbáltam elmagyarázni neki, de nem hiszem, hogy teljesen felfogja, mi történik.

– Még csak ötéves – dobja a vállára a konyharuhát Caleb. – Éhes vagy? Éppen készültem eltenni a maradékokat.

– Éhen halok.

Seda visszarohan hozzám egy darab papírlappal.

– Nézd, anyu! – emeli magasra a lapot. – Látod? Ez a nagyi az ágyban – mutat a sárga hajú pálcikaemberre. – Ez meg a tesóm. Ő egy angyal, és várja a nagyit.

Összeszorítom a fogamat, hogy ne sírjak. Calebbel megpróbáltunk beszélni vele Thayerről és Forrestről. Tudja, hogy Caleb az apukája, de van egy másik apja is, aki nagyon szomorú volt, amikor a másik gyereke meghalt, és emiatt nem tud részt venni az életünkben. Nagyon bonyolult az egész helyzet, és nehéz úgy elmagyarázni neki, hogy megértse.

Sedát már kisbaba korában elvittem úszni. Biztos akartam lenni benne, hogy mindent tud, ha bármi történne.

Magamhoz húzom, átölelem, és a buksijára hajtom a fejem.

– Igen, babám. Ő egy angyal.

Apró kezét a nyakam köré fogja. Igazából már nem is annyira apró, de azt hiszem, én mindig annak fogom látni őket.

– Ő majd vigyáz a nagyira, úgyhogy nem kell sírnod, anyu – fogja meg az arcomat, a szeme színe mint Thayeré. Meleg és csokibarna. – A sírás nem rossz dolog – mondja vissza nekem azt, amit én szoktam mondogatni neki. – De azt nem szeretem, amikor szomorú vagy.

Megpuszilom.

– Nem vagyok szomorú, kicsikém. Csak büszke vagyok rád. – Felállok, és magamhoz szorítom a rajzát. – Anyu éhes. Nem ülsz oda hozzám, amíg eszem?

– Akarok még rajzolni, mielőtt lefekszem.

Nevetek, amikor elszalad. Egyértelmű, hogy ő jobban hiányzott nekem, mint én neki.

Caleb már ki is teszi egy tányérra az ételt, és berakja a mikróba.

– Ezt én is meg tudtam volna csinálni. – Kiveszek egy üdítőt a hűtőből.

– Tudom. – Megmarkolja a pult szélét, az izmai megfeszülnek. – Hogy van anyukád? – Halkan beszél, hogy Seda ne hallja.

Megrázom a fejem, és lerogyok a bárszékre.

– Nem jól, ahogy várható volt, de beszél, és valamennyire még menni is tud egyedül, de főleg azért, mert makacs és minden alkalommal visszautasítja a segítséget.

Caleb kuncog, kiveszi a tányért a mikróból, és leteszi elém, egy villával együtt.

– Ez jellemző Allisonra.

– Megígérem, hogy ha ennek az egésznek vége, nem leszek többet a terhedre. – Önkéntelenül is végignézek a konyhán, a szekrényeken, amiket én választottam a felújításkor, meg a pöttyös lisztes- és cukrosdobozokon, amiket hirtelen felindulásból vettem.

Caleb a szemét forgatja, aztán fog egy sört.

– Még mindig barátok vagyunk. Mindig is barátok leszünk. És – suhan át egy árnyék az arcán – még ha az az idióta visszatér is a képbe, én akkor is mindig jelen leszek Seda életében. Nem veheted el tőlem, ahogyan ő sem.

– Nyugi – szúrok a villámra egy darab fasírtot. – Ezt már megbeszéltük. Soha nem tennék ilyet veled. Seda nagyon szeret téged. Lehet, hogy biológiai értelemben nem vagy az apja, de minden más értelemben igen. Én aztán mindenkinél jobban tudom, hogy nem a vérségi kapcsolattól lesz valaki apa.

Caleb lehajtja a fejét, és rám sandít a szempillái alól.

– Kösz.

Az egyetlen dolog, amin vitatkoztunk a válásnál, az Seda volt. Caleb rettegett, hogy elveszem tőle, és soha többé nem látja. Sosem lennék ilyen kegyetlen. Caleb ott volt nekem, és Sedának, amikor Thayer túlságosan belesüllyedt a bánatba ahhoz, hogy elérhessem. Nemcsak Calebnek okoznék fájdalmat azzal, ha elválasztanám őket, hanem Sedának is.

– Ne haragudj – teszi hozzá, és beletúr szőke hajába. – Azt hiszem, azért vagyok ilyen ideges, mert visszamentél.

– Hé – mondom halkan, és átnyúlok a pulton, hogy a kezére tegyem a kezem. – Nincs miért aggódnod. Seda miatt semmiképp.

Megköszörüli a torkát, és látom, hogy kicsit nehezen szólal meg.

– Megyek tévét nézni.

– Oké.

Befejezem az evést, aztán beteszem a tányéromat a mosogatógépbe. A konyha már makulátlan, ezért felmegyek az emeleti játszószobába, mert biztos vagyok benne, hogy ott találom Sedát.

Őrülten firkál egy darab papírra – újabb remekművet alkot.

– Itt a fürdés ideje, kisasszony – mondom neki az ajtóból.

– Jaj, anya…

– Semmi jaj. – Egy fejcsóválással jelzem neki, hogy nem kellene vitatkozni. – Ha befejezted a rajzot, akkor fürdés, aztán irány az ágy.

Huncut pillantást vet rám.

– Olvasol nekem esti mesét?

– Egyet – emelem fel figyelmeztetőn a mutatóujjam. – És csak egyet. Ma este nem fogsz rádumálni többre – öltöm ki rá a nyelvem, ő pedig kuncog. Mindketten tudjuk, hogy nem tudok vele szigorú lenni. Nem mintha balek lennék, de annyira szeretek vele lenni. Olyan hamar elszállnak ezek a gyerekkori pillanatok. Szeretném kiélvezni őket, és különleges emlékeket szerezni vele. Főleg mivel nem biztos, hogy lesz másik gyerekem is. Ez fontos tényező volt a válásban. Caleb szeretne még gyerekeket, és én nem akarom ettől megfosztani.

Amíg Seda befejezi a rajzát, felviszem a táskámat a vendégszobába, ahová hónapokkal ezelőtt átköltöztem. Caleb próbált rávenni, hogy maradjak a nagy hálóban, és majd ő átmegy a kisebb szobába, de emlékeztettem rá, hogy én, vele ellentétben, nem tervezem, hogy itt fogok lakni.

– Szia, Binx. – Megsimogatom az ágytakarón szunyókáló, imádott cicám fejét. – Megjöttem.

Kinyitja egyik zöld szemét, és rám bámul. Tudom, hogy mérges rám, amiért elmentem. Nagyon ragaszkodó, de most ahelyett, hogy örülne a szeretetnek és figyelemnek, azzal büntet, hogy keresztülnéz rajtam. Macskák. Pasik.

Kicsomagolom a ruhákat, amiket anyánál kimostam, és beteszek helyettük néhány más holmit. Nem árt egy kis változatosság az életemben. Kifárasztott ez a hét, és már alig várom, hogy ágyba kerüljek, de előtte még vár Seda.

Éppen kilépek a hálóból, amikor Seda felér a lépcső tetejére.

– Befejeztem. Szerintem készen állok a fürdésre.

Hát nem úgy néz ki.

– Válaszd ki, hogy melyik pizsamát akarod felvenni, addig én megeresztem a vizet.

– Oké! – Ettől teljesen fellelkesül.

Felkapcsolom a villanyt a fürdőszobában, benyomom a dugót a kádba, és kinyitom a csapot. Ellenőrzöm, a víz ne legyen se túl meleg, se túl hideg.

Seda a fényes rózsaszín hercegnőpizsamájával beszalad a fürdőszobába.

– Ez az. – Ledobja a földre, aztán gyorsan levetkőzik, mindenféle noszogatás nélkül.

– Tudod már, melyik könyvet szeretnéd? – kérdezem, miközben bevizezem a haját, hogy felhabosodjon a sampon.

– A Seda hercegnőset – kuncog hátravetett fejjel. Imádja, amikor belemasszírozom a sampont a fejbőrébe.

– Miért nem vagyok meglepve? – mosolygok rá, egy kicsit megcsípem az arcát. Amikor kisbaba volt, anyutól kapott egy olyan könyvet, amiben a saját neve van, és totyogós kora óta ez a kedvence.

– Ez a kedvencem, anya – mondja drámaian, mintha még nem tudnám, de a biztonság kedvéért még a szemét is forgatja.

Ötéves, de néha olyan, mintha tizenöt lenne.

Amikor már tiszta a haja, és alaposan lemosta magát a szivaccsal, amit adtam neki, kiemelem, és belecsavarom egy törülközőbe.

– Tojásjáték! – kiabálja, és dobogva berohan a szobájába.

Utánaszaladok, kezemben a pizsamájával. A földre veti magát, és magára húzza a lila törülközőt.

– Ez meg mi? – kezdek járkálni körülötte. – Csak nem egy tojás? Milyen szokatlanul nagy tojás. És még lila is. Hm… – érintem a számhoz a mutatóujjam. Mozgolódni kezd. Felhördülök. – Te jó ég, ez mozog! – Elmosolyodom, amikor észreveszem, hogy Caleb vigyorogva néz minket az ajtóból. – Látod ezt a fura tojást? Nézd, hogy mozog!

– Kikelek! – kiáltja Seda, és még jobban mozgolódni kezd. – Reccs! – Ledobja magáról a törülközőt, és kinyújtózik. – Nézd, anyu! Ez egy Seda! – Úgy rázza meg a vizes haját, mint egy kutya. – Látod? Ki gondolta volna, hogy ez van a tojásban – kuncog.

– Pizsiidő! – Feltartom a felsőt, ő pedig elveszi tőlem, és felhúzza magára. Kiszúrja Calebet, és elvigyorodik.

– Láttad, apa? Tojás voltam!

Caleb kuncog.

– Láttam. Te vagy a kedvenc tojásom.

Találkozik a tekintetünk, és még mindig érzékelem benne a fájdalmat. Hiába a jó viszony, ez mit sem változtat azon a tényen, hogy ő nem akarta a válást, és még mindig szerelmes belém.

– Anyu olvas nekem egy mesét. Segítesz neki? Szeretem, amikor ketten játsszátok el a hangokat.

Caleb rám pillant, hogy benne vagyok-e. Bólintok.

– Persze, kicsim. – Felveszi a nedves törülközőt, és bedobja a szennyesbe.

Seda fogja a könyvét, és bemászik az ágyba, az egyik oldalán Caleb, a másikon én.

Ő tartja a könyvet, lapozgatja az oldalakat, és igyekszik velünk együtt olvasni.

Mire a végére érünk, már le-lecsukódik a szeme.

Mindketten adunk egy puszit a homlokára, és betakargatjuk.

Kint a folyosón Caleb úgy néz rám, mintha mondani akarna valamit, de aztán meggondolja.

Nézem, ahogy végigmegy a folyosón, le a földszintre.

Gyáva vagyok, mert nem megyek utána, és nem kérdezem meg tőle, hogy mit akart.

Ehelyett lefekszem, mert ez az egyszerűbb.

Hatodik fejezet

SALEM

– Anya! – kiáltom, amikor bemegyek a házba.

Christy körülbelül harminc perccel ezelőtt felhívott vezetés közben, hogy szóljon: minden rendben volt, de el kell mennie, és nem tudja megvárni, amíg odaérek.

Amikor beálltam a feljáróra, próbáltam nem észrevenni a teherautót a szomszédban. Nagyobb volt, mint Thayer régi kocsija, mégis sikerült úgy tennem, mintha az arcom elé húzott hajtól nem láttam volna.

– Itt vagyok, drágám! – kiabál vissza anya a nappaliból.

– Hahó! – fújok megkönnyebbülten. Kicsit jobb a színe, kissé ki is van pirulva, és noha fekszik, nem néz ki olyan fáradtnak. Egy tálca van az ölében, és színez. – Milyen szép – dicsérem meg a virágmintát, amit csinál. Lila és kékeszöld árnyalatokkal dolgozik. – Ezt Seda küldi neked – ásom elő a táskámból a rajzokat.

– Ó. – Anya elveszi, mosolyog, és alaposan megnézi őket. – Milyen kedves tőle. Jól éreztétek magatokat?

Bólintok, és leülök a kanapéra, hogy levegyem a szandálomat.

– Persze, ahogy mindig. Még akkor is szeretem, amikor a falra mászom tőle.

Anya elmosolyodik, ráncok gyűlnek a szeme sarkába.

– Szülőnek lenni a legcsodálatosabb dolog az életben. De nem a gyengéknek való.

– Az biztos. – Megborzongok, és Georgia fiai jutnak eszembe, meg hogy a nagyobbik állítólag egyszer elkapott egy egeret, és bevitte a házba. Ilyet még Binx sem csinál.

– Caleb jól van?

Bár anyám teljes mellszélességgel támogatta a válással kapcsolatos döntésemet, szereti Calebet, és szereti tudni, mi van vele.

– Jól van.

– Randizik valakivel? – színezget tovább anya, mintha nem is egy ilyen nagy horderejű kérdést tett volna fel.

– Nem tudom. – Felszedek néhányat a padlón heverő színezőfüzetek közül. – Nem szoktunk ilyesmiről beszélgetni. Szabadon randizhat, ha akar.

– Még mindig szerelmes beléd?

A vállam megmerevedik, az egész testem megfeszül.

– Anya! – mondom könyörögve.

– Ez fontos kérdés, Salem – vet rám olyan igazi anyai pillantást, amikor felhúzott szemöldökkel jelzi, hogy muszáj válaszolnom.

– Persze. – Lapozgatni kezdek, keresek magamnak is egy oldalt, színezni. A tekintetével szinte lyukat éget belém, de én úgy teszek, mintha észre se venném.

– Helyesen cselekedtél. – Meglep a megjegyzése, felkapom rá a fejem. Halvány mosollyal néz rám. – Tudom, hogy te is szereted őt, de ő jobban szeret téged. Úgyhogy jól tetted, hogy elengedted.

Reszketegen kifújom a levegőt.

– Azt hittem, hogy ha jobban igyekszem, ha több energiát teszek bele, akkor én is tudom úgy szeretni, ahogy ő engem.

– De nem sikerült.

– Nem – válaszolom, pedig ez nem kérdés volt. – Amikor elkezdett arról beszélni, hogy gyereket akar, akkor egyszerűen… – Összeszorított szájjal keresem a szavakat. – Nem ment tovább. Csodálatos ember, a legrendesebb srác a világon, és szeretem őt, de nem úgy, ahogy megérdemelné.

Lenézek az oldalra, ahol abbahagytam a lapozást, és a fekete-fehér mintázat elmosódik a szemem előtt a könnyektől. Soha, de soha nem akartam fájdalmat okozni Calebnek. Régen sem, és most sem. De nem vagyok tökéletes, senki sem az, és aki azt hiszi magáról, az téved. Mindannyian csinálunk olyan dolgokat, amikre nem vagyunk büszkék. Soha nem fogom megbánni azt az időt, amit Calebbel töltöttem. Az nem fordulhat elő. De azt bánom, hogy nem szerettem eléggé. A legrosszabb az egészben az, hogy ha soha nem találkoztam volna Thayerrel, és nem tudom meg, milyen a lázas, mindent felemésztő szerelem, akkor teljesen jól meglettünk volna Calebbel.

De találkoztam Thayerrel, és ez az egyetlen pillanat örökre megváltoztatta az életem folyását.

– Kérlek, ne sírj – kérlel anya, és az ágya melletti zsebkendős doboz felé nyúl.

Elveszek egy zsebkendőt, és megnyomogatom vele a szememet.

– Szörnyű ember vagyok, anya. Tudom, szar alak. Ő annyira szeret. Én miért nem vagyok képes ugyanerre?

Együttérzőn néz.

– Drágám – mondja halkan, részvétteli pillantással –, meg kell bocsátanod magadnak. Helyesen cselekedtél.

– Nem az számít, hogy helyes volt-e, vagy sem – törölgetem a könnyeimet. – Fájdalmat okoztam neki.

– A fájdalom elmúlik.

– Igen? – nevetek fel minden derű nélkül, és arra gondolok, hogy hat év telt el azóta, hogy Thayer összetörte a szívem. Ez a fájdalom egyáltalán nem múlt el, de talán másképp alakultak volna a dolgok, ha nincs a lányunk.
Ő a legjobb dolog ezen a világon, de ő is egyfolytában Thayerre emlékeztet.

– Te olyan erős vagy.

– Anya! – rázom meg a fejem. – Te vagy erős.

– Mit szólnál ahhoz, hogy mindketten azok vagyunk?

– Az úgy rendben van. – Megtörlöm az orrom.

Anya elkomorodik, és aggodalmasan méreget.

– Azt akarom, hogy boldog legyél, Salem. Mindig is azt akartam.

– De hát én már most is boldog vagyok – ellenkezem, mert ez az igazság. Lehetnék még boldogabb is? Igen. De nem vagyok boldogtalan.

– Csak elégedett vagy. A kettő nem ugyanaz.

Van valami abban, amit mond.

– Egy nap majd rátalálok arra, ami örömet szerez.

– Biztosan. – A mosolya szomorú. – Bár még megérném!

Egy újabb repedés összetört szívemen.

* * *

Reggel hétkor felkelek, és futóruhát húzok, hogy kimenjek futni. Már nincsenek rémálmaim, vagyis csak egészen ritkán, annak következtében, hogy visszamentem terápiára, és rendszeresen járok, de bizonyos szokásaim megmaradtak, és továbbra is szeretek kora reggel futni. Csak már nem reggel öt előtt.

Bedugom a fülembe a fülhallgatót, és elindítom a kardió lejátszási listámat, aztán nyújtani kezdek a kocsibeállón. Ahelyett, hogy Thayer háza előtt kocognék el, amerre régen szoktam, megfordulok, és az ellenkező irányba indulok. Soha nem szerettem annyira ezt a részt, túlságosan dimbes-dombos, de ódzkodom attól, hogy a régi útvonalon menjek.

Mire visszafelé indulok, izzadok, és a hajam állandóan kicsúszik a hajgumiból.

Ráfordulok az utcára, ami hazavisz, és észreveszek egy kocogót, aki felém tart az ellenkező irányból.

Magas, erős testalkatú. Láthatóan férfi.

Megtorpanok, miután mindketten lelassítunk – én az anyám háza előtt, ő pedig a…

Kiszedem a fülhallgatót, és elnyílt szájjal meredek a férfira, akit itt hagytam.

– Thayer – lehelem valóságossá a nevét.

Oldalra hajtja a fejét, és végigmér. Barna szemében meglepetés csillan.

– Salem.

Hetedik fejezet

SALEM

Az előttem álló férfi annyira más, mégis annyira hasonlít ahhoz, akit itt hagytam. Most már harminchét éves, majdnem harmincnyolc, ha jól számolom. Túlságosan meg vagyok lepődve ahhoz, hogy normálisan gondolkodjam.
A halántéka már őszül, éppen csak egy kicsit, de észrevehetően, és a borostája is szürkül. Eddig nem is tudtam, hogy szexinek találom az ősz hajat, de hát Thayeren minden az. Barna szeme ugyanolyan mohón vándorol rajtam, mint az enyém rajta. A szeme sarkában elmélyülnek a vonalak. A szeme fényesebb, tisztább, mint az utolsó alkalommal, amikor láttam.

Annak a nyárnak a végén. Amikor már kezdtem feladni a reményt. Még egyszer utoljára átmentem a házához, és könyörögtem neki, hogy álljon fel, hogy éljen, mert Forrest is ezt akarná. De ő éppen azzal volt elfoglalva, hogy halálra igya magát, és kicsúszott a kezem közül. Semmi nem volt elég jó, amit csináltam. Végül felhívtam az öccsét, és megmondtam neki, hogy Thayernek szüksége van rá, aztán visszamentem New York Citybe Laurennel. Volt egy kisbabám, akiről gondoskodnom kellett, és így erős maradhattam akkor is, amikor legszívesebben én is szétestem volna.

Nézem őt a futóruhájában, edzőcipőjében, és kétségbeesetten próbálom elfojtani a feltörni készülő mosolyt.

– Szia – mondom idiótán.

Továbbra is engem fürkész.

– Szia!

Továbbra is arra várok, hogy mikor szorul el kínosan a szívem, elvégre ez Thayer, és ezer éve nem láttam, de minden olyan természetesnek tűnik. Mint mindig.

Nem úgy néz ki, ahogy vártam.

Azok után, ahogy utoljára láttam, azt hiszem, arra számítottam, hogy még rosszabbul fest. De az egy gyászoló ember volt, ez pedig egy olyan, aki valahogy kimászott a gödörből, és meggyógyult.

Kimondottan jól néz ki.

Egészségesen.

Valahogy ettől még rosszabbnak tűnik az elmúlt hat év.

– H-hogy vagy? Mi a helyzet? – kérdezi, tőle szokatlanul zavartan és meglepetten. Ezek szerint hiába van olyan jóban anyával, anya nem mondta neki, hogy visszajövök.

Leeresztem csatakos hajamat, hátrafésülöm az ujjaimmal, aztán gyorsan összefogom egy kis kontyba a tarkómnál. A szeme követi a mozdulataimat, és nem tudom, hogy érzi-e, milyen ideges vagyok. Rengeteg dolog fut át a fejemen, és már a nyelvem hegyén van a mondat, hogy született egy gyerekem, aki tőled van. De aztán arra gondolok, hogy ezt a témát azért kicsit tapintatosabban kellene kezelni.

– Hát… megvagyok.

Milyen ékesszóló vagy, Salem. Nyilván megvagy. Mi lehetne ennél közhelyesebb?

– Hallottam, hogy férjhez mentél – néz rám hunyorogva, és a szeme elé emeli a kezét, hogy védje a szemét a felkelő nap fényétől.

Ez nem kérdés.

Felemelem a bal kezem, és mutatom a csupasz gyűrűsujjamat.

– És el is váltam.

– Idióta az a pasi.

Nevetek, felszabadultan. Jólesik kiadni magamból.