Lorenzo

Renáta W. Müller

Copyright © 2025 by Renáta W. Müller

ISBN: 978-615-6306-23-4

Szerzői jogi nyilatkozat

A mű minden része szerzői jogvédelem alatt áll. A kiadó/szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül a könyv sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható, nem terjeszthető, nem tárolható visszakereshető rendszerben, és semmilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy egyéb módon – nem használható fel.

A mű engedély nélküli másolása, megosztása vagy terjesztése jogi következményeket

von maga után.

Renáta W. Müller

LORENZO

Az alvilág kéme

Maffia sorozat 6.

TRINITY COLLEGE INTERNÁTUS, VERMONT

NEWPORT, A CARMICHAEL REZIDENCIA

TRINITY COLLEGE

HA EGY FÉRFI AKAR EGY NŐT

ISMERETLEN ISMERŐS

A MOREY-TÓNÁL

ÉDES OTTHON

JÓ TESTVÉREK

ISMÉT VERMONTBAN

LESZÁMOLÁS ÉS LÉGYOTT

VISSZATÉRŐ EMLÉKEK

AZ ÖSSZEOMLÁS

Epilógus

BERTONE-BIRTOK, EGY HÉTTEL KÉSŐBB

TRINITY COLLEGE INTERNÁTUS, VERMONT

Eli

Görcsösen markolom a kormányt, miközben a pánik vasmarokkal fonódik a torkom köré. Holtbiztos, hogy valami nem stimmel a Forddal. Hiába taposom újra és újra tövig a fékpedált, a kocsi nem reagál. Ahelyett, hogy lassulnánk, a sebességünk minden egyes méterrel fokozódik, a szerpentin pedig egyre meredekebbé válik, ahogy elérjük az erdővel szegélyezett útszakaszt. A hátamon patakokban csorog az izzadság, hajam a homlokomra tapad, elhomályosítva a látásomat, de nem merem levenni a kezem a kormányról. Minden izmom megfeszül, ahogy megpróbálom az úton tartani a járművet, de minden egyes kanyarnál veszélyesebben sodródunk le az útszéli kavicsba. Sóder, avar és apró ágak csapódnak a szélvédőnek, ahogy a Ford gumija csikorogva tér vissza az aszfaltra. Ismét a fékre taposok, de hiába, ez az őrült száguldás megállíthatatlannak tűnik. A kocsi irányíthatatlanul száguld tovább, miközben az út menti fák szédítő sebességgel suhannak el mellettünk. Közben ezer zavaros gondolat cikázik át az agyamon. Véletlen lenne mindez? Beteges játéka a sorsnak, hogy most, amikor egy hajszál választ el bennünket a megmeneküléstől, bedöglik a kocsi, és egy fába csapódva nyiffanunk ki mindketten? Nem, ilyen nincs. Kizárt. Ez rohadtul Angelo műve. Egy pillanatra oldalra nézek, anyám falfehér arccal mered rám, kezével a műszerfalba kapaszkodik. Krémszínű sálját vércseppek borítják, a halántéka fel van repedve, és a szeme furcsán üveges. Nem értem, miért néz ki úgy, mintha halott lenne. „Sajnálom, anya. Sajnálom. Ne félj, minden rendben lesz.” Próbálok lelket önteni belé, de tudom, hogy a hangom hamisan cseng. A kocsi oldalra billen, amint kétségbeesetten próbálom az úton tartani, a tenyerem már véresre dörzsölődött az erőlködéstől. Anya felvisít, az arca elé kapja a kezét, de az is lehet, hogy én magam sikítok, már semmiben nem vagyok biztos. A következő kanyar alig száz méterre van tőlünk, és sokkal élesebb, mint az eddigiek. Pillantásom a sebességmérőre esik, a szívem is kihagy pár másodpercre. Egész testemben reszketek, a látásom elhomályosul. Istenem, le fogunk sodródni az útról. „Vigyázz! Tartsd egyenesben!” – szakad ki belőlem a kiáltás anya hangján – már azt sem tudom, én vagyok-e ő, vagy ő én. Hiába próbálom minden erőmmel az úton tartani a Fordot, jobbról nekicsapódunk egy jelzőoszlopnak, aztán a lendület azonnal átvág bennünket az út másik oldalára. Minden elmosódik körülöttem, fékevesztetten forgunk a levegőben, és a por meg a vér ízét érzem a számban. Az utolsó zavaros gondolatom az, hogy meghalunk, ennyi volt, nincs tovább. Mindent beborít a maró benzin és az égett gumiszag. Nem kapok levegőt, fulladozom, mintha betömték volna a számat sáros vattával. Az eszméletvesztés határán egyensúlyozom, amikor valaki megráz, és a nevemen szólít… és ez az a pillanat, amikor felébredek.

Az első, amit meglátok, Kimiko, a lakótársam aggodalomtól elkerekedett szemei közvetlen fölöttem.

− Mi történt? – kérdezem nyögve. A saját hangom olyan távolinak tűnik, mintha a másvilágról jönne.

− Az isten szerelmére, Eli, úgy kiabáltál, mint akit nyúznak. A falon át is meghallottam, a frászt hoztad rám.

Zavartan körbenézek, és amikor meglátom a szoba berendezését, hirtelen kitisztul az agyam. Nem haltam meg, én legalábbis nem. Vermontban vagyok.

− Bocs − mormolom magam elé, és önkéntelen mozdulattal végigsimítok nemrég összeforrt bordáimon.

Már nem igazán fáj, csak ritkán érzem a baleset utóhatásait, már ami a testieket illeti. Az üvegszilánkok okozta vágások maradványait a karomon elfedi a hosszú ujjú póló, a forradást a halántékomon pedig a hajam egész jól takarja.

− És sírtál is álmodban – teszi hozzá Kimiko.

Dühösen letörlöm a könnyeket az arcomról, felülök az ágyban, hogy elsurranjak mellette a mosdóba, de ő leül a matracom szélére, és gondterhelt tekintettel mered rám.

− Sajnálom, hogy felébresztettelek – vetem oda.

− Megint ugyanaz a rémálom? – kérdi, nem is reagálva az előbbi mondatomra. Kelletlenül bólintok, mire mélyet sóhajt. – Aggódom érted, Eli. Nem tudom, mit titkolsz el, de nekem ne mondd, hogy ez normális.

− Jól vagyok. Semmi bajom.

− Egy frászt vagy jól. Ez a dolog minden héttel egyre rosszabb lesz. Miért nem keresed fel Mrs. Valdezt?

Elhúzom a számat, és a plafon felé nézek. Na, még csak az kéne! Mrs. Valdez egyfajta lelkigondozó tisztséget tölt be a kollégiumban, vagy legalábbis annak képzeli magát, de senki nem veszi komolyan. Adam Carmichaelt kivéve, mert őt már láttam bemenni a tanárnő irodájába. De az a srác egyébként sem százas. Én viszont előbb jelentkeznék be gyökérkezelésre, mint egy ilyen önkéntes agyturkászhoz.

− Nem vagyok dilis – motyogom az orrom alatt, inkább csak magamnak.

– Egy szóval sem mondtam, hogy az vagy, de nem szégyen segítséget kérni, ha az ember nehéz időszakon megy keresztül – feleli, mint egy terapeuta.

Kedvelem Kimet, klassz csaj, sokkal normálisabb, mint a legtöbb lány, aki a Trinity College-ba jár. Tulajdonképpen mázlim van, hogy őt kaptam lakótársul, és nem valami IQ-betyár félanalfabéta luxus spinkó mellé kerültem, mert akkor már valószínűleg felvágtam volna az ereimet. A Trinity kuratóriuma minden évben kiad egy ösztöndíjas helyet, és a korábban elért kiemelkedő jegyeinek köszönhetően tavaly Kimiko nyerte el az extra lehetőséget az egyetemen. Kim nem olyan kőgazdag burzsuj családból származik, mint az itteni diákok többsége. Az apja valami mérnökféle, és az anyjának is tök átlag melója van. Nem élnek rosszul, de az biztos, hogy sok diákkal ellentétben, akik ide járnak, az ő családja nem tartozik a milliomosok klubjába. Elmesélte, hogy három éve költöztek át Japánból az Államokba, az apja ugyanis a szigetországból származik. Eszemben sem volt barátságokat kötni, amikor ideérkeztem, de Kimikót mégis kedvelem, jól kijövünk, ettől függetlenül nincs szükségem rá, hogy folyton istápoljon.

− Kösz, de megoldom egyedül is. Szarul alszom az utóbbi időben, de majd túl leszek rajta – erőltetek egy mosolyt az arcomra, aztán felállok az ágyról, jelezve, hogy részemről a téma lezárva. – Azért bocs, ha felébresztettelek – ismétlem meg az előbbit a mosdóba menet, mire megvonja a vállát.

− Á, semmi gond, egyébként se ártott már kikelnem az ágyból – ásít nagyot.

− Mennyi az idő egyáltalán?

− Hajnali fél hét, de így legalább van elég időm, hogy lemenjek a mosodába, és elintézzem a szennyest. Már nincs egy átkozott tiszta rongyom sem, amit felvegyek – panaszkodja jócskán eltúlozva a tényeket, a szekrénye ugyanis majd szétdurran a ruháktól.

− Ha kifordítod őket, még hordhatod pár napig − vetem oda a mosdóból, fogmosás közben.

Miközben átcammog a saját szobájába, kacsintva odaveti:

− Azon már túl vagyok.

− Pfúj – krákogom, fogkrémmel teli szájjal.

Félrehúzom a hajam, és vetek egy pillantást a sebre a halántékomon. Közel van a hajam vonalához, a nővérem szerint alig látszik, de számomra olyan, mint egy marha nagy emlékeztető tábla a fejemen. Valahányszor meglátom vagy megtapintom, visszarepülök időben arra az átkozott napra. Megrázom a fejem, és kihátrálok a mosdóból. Van még időm bőven az első előadásomig, így átfut a fejemen a gondolat, hogy visszafekszem az ágyba, de aztán el is vetem az ötletet. Inkább járok egyet odakint, mert azt már kitapasztaltam, hogy ilyenkor a legkisebb az esély rá, hogy összefutok valakivel. Magamra kapom a cuccaimat, a vállamra veszem a könyvekkel teli táskámat, és mielőtt Kim további kérdésekkel bombázhatna, halkan becsukom magam mögött az ajtót. Lekocogok a lépcsőn az aulába, de a földszinten lelassítok a snack automata előtt. Némi habozás után veszek magamnak egy dobozos gyömbért meg egy Snickerst. Összerezzenek a zajtól, amit a lezuhanó üdítősdoboz kelt az egyelőre kihalt előtérben, de szerencsére továbbra sincs semmi mozgás. Gyorsan elteszem a cuccot a táskámba, és kilépek a Meadow-ház főbejáratán. A kampusznak ez a része a főépülettől legtávolabb fekvő ház, és a nevével ellentétben nem mezőre néz, hanem a háta mögött közvetlenül az erdő sötétlik. A Trinity College főszárnya, ahol a tanítás és az egyéb közös tevékenységek folynak, egy U alakú épület. A diákok szállásául szolgáló házak pedig e körül helyezkednek el egy hathektáros területen. Amikor először megláttam a házat, ahova beosztottak, egyből az ugrott be, hogy ennél tökéletesebb helyszínt el sem tudnék képzelni egy thriller film helyszínéül. Az isten háta mögött, fent a hegyekben egy eldugott bentlakásos iskola legutolsó épülete, közvetlen az erdő mellett. Minden zakkant sorozatgyilkos nedves álma. Kezdetben a hideg futkosott a hátamon tőle, pláne mert ez a terep túl jól illik az életem eddigi sztorijához. Mostanra viszont egészen megszoktam a környéket, sőt, akár azt is mondhatnám, hogy megkedveltem. Kétségtelenül van valami hátborzongató ezekben a vörös téglás, borostyánnal benőtt, borús hangulatot árasztó falakban. Mintha komor titkokat, ki nem mondott fenyegetést rejtenének magukban. De az sem kizárt, hogy mindezt csupán az én fantáziám képzeli bele ebbe az egészbe, mert a Trinity valójában egy félreeső helyen található dögunalmas internátus, ahová a pénzes szülők bedughatják a problémás kölykeiket. Azért nem minden diák bentlakásos, mert a tanulók fele a környező városokból jár be az egyetemre, de a kollégiumi épületek mégis tele vannak − állítólag nincs egy üres szoba sem.

Kint egyből balra fordulok a tóhoz vezető ösvény felé. Biztonság kedvéért beteszem a fülhallgatómat, hátha valakinek kedve támadna leszólítani, de még nem kapcsolok be zenét. Élvezem a reggeli csendet, meg ahogy a szél zörgeti a fák leveleit az erdő felől. A Trinity College hasonlít egy vadrezervátumra, gyakran olyan érzés fog el, hogy teljesen el vagyunk zárva a külvilágtól. Ez egy külön világ, ami a saját törvényeit követve működik. Ott van persze a tanári kar meg a kuratórium, de időközben megtanultam, hogy az igazi tekintélyt ebben az iskolában a Carmichael família képviseli. Bill Carmichael valami nagykutya a szenátusban, és nem túlzás azt állítani, hogy az ő családja uralja ezt az államot. A nagylelkű pénzadományok útján pedig ezt az internátust is ők tartják a kezükben. Na persze nem hivatalosan, csak úgy diszkréten, a színfalak mögött. A befolyásuk szó szerint mindenre kiterjed ezen a környéken. Aiden Carmichael, a szenátor legidősebb fia a tápláléklánc csúcsát foglalja el ebben a miniuniverzumban. Ő és a köré gyűlt slepp dominál mindent, ami számít, és a diákok félelemmel vegyes tisztelettel veszik körül. Itt is ugyanazok a farkastörvények uralkodnak, mint a kinti világban. A Trinityben kialakult hierarchiarendszer nagyban hasonlít a San Diegó-i maffia hálózatához, és ha valaki első kézből tudja, mit jelent ez, akkor az én vagyok.

Az internátus egyébként öt kilométerre fekszik Newporttól, a legközelebbi nagyvárostól, szóval nem vészes távolság, nekem mégis úgy tűnik, mintha egy másik bolygón lennénk. Amint magam mögött hagyom a Meadow-t, nagy kerülőt teszek a Pine-Ház mellett, ahol most szokatlan csend honol. Ez az iskola menő csajainak a háza, az itteni szobákon a suli elitje osztozik. Valószínűleg még próbálják kipihenni a tegnapi bulit − úgy hallottam, Amanda Carmichael, Aiden unokahúga ünnepelte a születésnapját. Egykor, még a baleset előtti életemben, talán én is köztük lettem volna. De az a lány már nem létezik. És talán ez így van jól.

A reggel nyirkos ködbe burkolódzik, ami nem szokatlan látvány errefelé, és mostanra egészen megszoktam. Az elmúlt öt évben annyiszor költöztem, hogy már rég elvesztettem a fonalat, hány városban hagytam ott egy darabot magamból. Alig múltam tizenhárom, amikor apám meghalt, és az életem kisiklott: költözések, új kezdetek, idegen arcok és városok végtelen sora. A Trinity csak a legutóbbi állomás ebben a hosszú menekülésben. Nem sokkal apa temetése után a nővérem, Olivia feleségül ment San Diegóban egy férfihoz, akit Jerry Costellónak hívtak – a helyi maffia fejéhez. Abban reménykedtem, hogy az életünk onnantól kezdve a végtelen medencés partik és gondtalan esték sorozatává válik, ehelyett minden darabjaira hullott körülöttünk. El sem búcsúzhattam a nővéremtől. Az esküvő hajnalán anya szó nélkül összecsomagolta a holminkat, felmarkolt egy köteg készpénzt meg a családi ékszereket, és egyszerűen eltűntünk San Diegóból. Az elkövetkező öt év csak futó állomások sorozata volt: Észak-Olaszország, Portsmouth Angliában, majd egy rövid kitérő Belgiumban. Sehol sem maradtunk elég ideig ahhoz, hogy lélekben is megérkezzünk. Anyám megszállottan menekült valami vagy valaki elől, amit én sosem értettem, miközben ő elhitette velem, hogy minden, amit tesz, értem van. Ha lázadtam, megnyugtatott, hogy ez az egyetlen mód a túlélésre. Aztán végül ő lett az, akit utolért a sorsa, én pedig egy isten háta mögötti bentlakásos iskolában találtam magam.
Az évek alatt megtanultam gyorsan alkalmazkodni, új szabályokat követni, új arcokat megjegyezni, de kötődni? Azt már rég elfelejtettem. Minek, ha hamarosan úgyis tovább kell állni?
Vermont és a Trinity College először sokkolt. Egészen addig csak nagyvárosokban éltünk, anya szerint ott könnyebb elvegyülni, láthatatlannak maradni. Nehezen hittem el, hogy valaha megszerethetem ezt a vidéket, de most, fél év távlatából azt kell mondanom, itt sem rosszabb, mint bárhol máshol. Letérek az ösvényről, és a Morey-tó felé veszem az irányt. Alig 650 yardnyira van az iskola főépületétől, és még közelebb, mindössze 400 yardra fekszik a Trinity szentélyétől, a futballstadiontól. Talán túlzásnak tűnik szentélynek nevezni, de valójában nem az. Itt a játékosokat félistenként tisztelik, ők a suli igazi elitje.
A Vermont State Gladiators csapatháza nem más, mint a véget nem érő bulik Mekkája. Bár északon a jéghoki számít a legfőbb sportnak, a Trinity College kivétel, mert itt futball őrület uralkodik. Talán mert a csapat szokatlanul előkelő helyet foglal el az Országos Egyetemi Atlétikai Szövetség ranglistáján. Ha hazai meccs van, az egész iskola, sőt a környék is kifordul önmagából. Az emberek mintha transzba esnének, és mámoros rajongókká változnak, különösen mióta Aiden Carmichael a csapatkapitány.
Valószínűleg én vagyok az egyetlen, akit nem rántott magával ez az őrület. Semmi vágyat nem érzek arra, hogy a fekete-piros színekbe öltöztetett stadion falai közé lépjek. A tó viszont más. Az északi part mentén húzódik, a bentlakásos iskola területének része, és a diákok afféle titkos menedékként tekintenek rá. Én is gyakran visszatérek ide, nem a sport, hanem a csend miatt. Bár elvileg tilos fürdeni a tóban – az iskola nem vállal felelősséget az esetleges balesetekért –, ezt a szabályt sokan inkább csak ajánlásként kezelik. Kim mesélte, hogy a Trinity története során több tragédia is történt itt. Állítólag két diák is belefulladt a tóba, és az egyikük holttestét sosem találták meg. Legalábbis így szól az internátus egyik legismertebb legendája, amit generációról generációra adnak tovább a diákok.
Engem nem vonz különösebben a fürdés gondolata, pedig szeretek úszni, sőt, egész jó is vagyok benne. De a Morey-tó vize még nyáron is jéghideg, alig lehet több 16 foknál. Ez számomra eldönti a kérdést.
Néhány perces séta után elérek a tó távolabbi végéhez, ahol már nem látszanak a stadion falai. Körbepillantok, de nincs itt senki rajtam kívül. Lassan végigsétálok a hosszú pallón, ami a víz fölé nyúló stéghez vezet. Leülök törökülésben, a hátizsákomat magam mellé húzom. Csak nézem a fodrozódó vizet, a békalencsét, és próbálom kiüríteni a fejem. Ez az, ami a legnehezebben megy. Bármennyire is szeretném, képtelen vagyok kizárni a gondolatokat, az emlékeket, amelyek mostanában már nemcsak nappal kísértenek, de álmok képében is visszajárnak.
Egy égszínkék hátú szitakötő száll le mellém. Amikor felé nyújtom a kezem, megriad és elsuhan. Sóhajtva kinyitom a hátizsákomat, előveszem belőle a gyömbért és egy Snickerst. Gondosan széthajtogatom a csomagolást, kisimítom a papírt a stég deszkáján, és ráhelyezem a csokit. Gyertya nincs, az már túlzás lenne, így is elég nagy őrültség, amit csinálok.
De gondolatban odaképzelem őket a nem létező tortám közepére, és ekkor megjelenik előttem anya arca is. Ő mindig nagy feneket kerített a születésnapomnak, akárhol is éltünk éppen a világban. Anya mindig ragaszkodott hozzá, hogy ő süsse meg a marcipános tortát. Amikor elém tette, komolyan vette a rituálét – csukjam be a szemem, és kívánjak valamit. Mindig ugyanazt kívántam, és szerintem ő is pontosan tudta, mi az. Azt akartam, hogy újra láthassam a nővéremet. A sors, mintha csak tréfát űzne velem, végül teljesítette ezt a kívánságot, csak épp nem az angyalok hozták el, hanem a démonok. Újra találkoztam Oliviával, de bár ne így történt volna. Azóta tudom, hogy jobb vigyázni a születésnapi óhajokkal, ezért most direkt valami értelmetlen és jelentéktelen marhaságot kívánok: hogy úszhassak ebben a tóban anélkül, hogy közben fáznék. Nincs gyertya, amit elfújhatnék, ez nyilván érvényteleníti a kívánságot − gondolom magamban gúnyosan, miközben lepattintom a gyömbéres üveg kupakját. Tisztában vagyok vele, hogy amit csinálok, nevetséges. Az egész helyzet szánalmasan banális, mégis megemelem az üveget, kortyolok belőle, és beleharapok a Snickersbe. Alig nyelem le az első falatot, amikor egyre közeledő, ütemes dobogás veri fel a csendet a part irányából. Olyan, mintha egyszerre tucatnyi láb dübörögne a földön. Aztán meg is látom őket, sorban bukkannak fel egy hatalmas bükkfa árnyékában, kettesével haladnak, mintha próbafelvételre jöttek volna egy katonai toborzóra, majd ráfordulnak a tó körüli ösvényre. − Picsába − szűröm a fogaim között, mert semmi kedvem ehhez a reggeli meglepetéshez. Egy komplett focicsapattal találkozni éhgyomorra? Kösz, de nem. Ezeknek is pont ide kellett jönni edzeni, ugyan hova máshova? Ahogy elhaladnak a stég mellett, egytől egyig rám néznek, mintha valami természetfilm egyik furcsa szereplője lennék, akit most először vesznek szemügyre. Csak ülök egyedül, törökülésben, Snickers-szel a kezemben, és szeretnék eltűnni a szemük elől, de nincs hová bújni. Mögöttem csak a víz, ők meg már egyébként is kiszúrtak. A menet élén természetesen ő jön, a falkavezér − Aiden Carmichael. Nem lehet senkivel összetéveszteni, a szőke mohawkjával meg az állandó, fölényes félmosolyával, amit mintha most direkt rám szegezne, kitűnik a többiek közül. Mellette ott fut Riley, a hűséges jobbkeze, fekete hajjal és azzal az arcberendezéssel, amitől a lányok olvadoznak a folyosókon. A genetika kegyesen bánt ezekkel a macsókkal, az nem kétséges. Kim már felsorolta a többiek nevét is korábban, de egyik sem ragadt meg közülük. Ahogy elhaladnak előttem, füttyök és alpári beszólások röppennek a levegőben, miközben fogalmuk sincs róla, ki vagyok. Ezek az önelégült, tesztoszterontól duzzadó idióták tényleg azt hiszik, hogy minden lány legnagyobb vágya az, hogy előttük térdeljen? Tudom, nem kéne provokálnom a sorsot, a baj amúgy is mindig megtalál, de a középső ujjam automatikusan lendül a magasba, mintha saját akarata lenne. Egyenesen beintek nekik. Ez persze csak olaj a tűzre: néhányan röhögnek, mások még hangosabban füttyögnek, de legalább egyiküknek sem jut eszébe, hogy felugorjon a stégre és próbáljon belevágni a hideg vízbe. Gyanítom, csak azért nem, mert a sor végén ott teker Leblanc edző a bringáján, és elég egy pillantás tőle ahhoz, hogy a srácokban lehűljön a forró vér. Aki kilép a sorból, annak extra köröket kell lefutnia – ordítja az edző. Ahogy végre az utolsó, tökéletesre edzett, feszes izmú hát is eltűnik a látóteremből, a mellkasom újra egyenletesen emelkedik és süllyed. A pulzusom visszaáll a normális tempóra, a feszült izmaim lassan elernyednek.

NEWPORT, A CARMICHAEL REZIDENCIA

Lorenzo

Olyan erővel csattan visszakézből a maflás Aiden arcán, hogy még én is összerezzenek tőle. A feje oldalra biccen, a fogát csikorgatja közben és a keze indulatosan ökölbe szorul. Átfut az agyamon, hogy mi lesz, ha odabassza a falhoz az öregét. Kurvára megérteném, ha megtenné, de mégsem jönne ki jól, ha támogatnám benne, hogy elkalapálja a tenyérbemászó képű apját. Nem veszthetem el a szenátor rokonszenvét, viszont Aiden barátságára is szükségem van, szóval belenyúltam alaposan. Izmaim megfeszülnek, készen állok rá, hogy ha kell, ráugrom és lefogom, de hála az égnek visszafogja magát, ami egyébként nem jellemző rá. Az apja az egyetlen személy, akivel szemben Aiden Carmichael alázatot, de legalábbis némi tiszteletet mutat. Nem először vagyok fültanúja, ahogy a szenátor meg az öccse kiosztják a fiút, de ez a tettlegesség engem is váratlanul ér. Aiden nem árulta el nekem, mert szerintem szégyelli, de Adam beszámolt róla, hogy a szenátor rendszeresen durván megrakta őket a bőrszíjjal gyerekkorukban. Az viszont, hogy a nála fél fejjel magasabb és jóval erősebb húszéves fiát felpofozza, rohadtul bizarr. Sejtettem, hogy Carmichael pipa lesz a fia legutóbbi húzása miatt Snyderrel, de az, hogy az én jelenlétemben alázza, több dolgot is jelenthet. Meglehet, hogy egyre inkább bennfentesnek számítok a Carmichael família körében, megbíznak bennem, ami fasza, hisz emiatt épültem be közéjük egy éve. De az is előfordulhat, hogy figyelmeztetésnek szánják. Demonstrálni akarják, hogy nem rettennek vissza a testi erőszaktól sem, abban az esetben, ha eszembe jutna ellenük fordulni. De azon sem csodálkoznék, ha a szenátor pusztán meg akarja alázni a fiát azzal, hogy előttem fenyíti be. Aiden nem egy puhány gyerek, és mióta közeli barátok vagyunk, kiismertem az őrült oldalát, de most esküszöm, szánom. A maffia törvényei szerint nőttem fel, az apám és a nagybátyám a keleti parti Cosa Nostra vezérei, de ide a rozsdás bökőt, hogy ők sosem szégyenítenének meg így. Akármekkora faszságot követnék el, még ha meg is érdemelném a lebaszást, don Alessandro és apa magánügyként kezelnék a dolgot, semmiképp sem idegenek előtt intéznék. Ez is egy fontos különbség a Bertone klán és a Carmichael família között. Az én családom nem próbál másnak látszani, mint ami − a szervezett bűnözésből élnek már hosszú generációk óta, és mesterei a szakmájuknak. Bill Carmichael szenátor viszont egy sunyi, álszent fehérgalléros bűnöző. Kívülről játssza az igaz hazafit, a választók messiását, de belül rothadt, és a lelke romlott. A Carmichael család generációk óta vezeti és gyakorlatilag uralja ezt a térséget. Hozzájuk tartozik minden jelentősebb vállalkozás és fejlesztés a környező városokban. Kétség nem fér hozzá, hogy rengeteg munkahelyet biztosítanak az ittenieknek, beruházásokkal fejlesztik a környéket és bizonyos szintű biztonságot nyújtanak a lakosságban. De minél több időt töltök a közelében, annál biztosabb vagyok benne, hogy apámék ráérzése helyes, és Carmichael szenátor gardróbja tele van csontvázakkal. Én pedig pontosan azért vagyok a Trinityben, hogy kiderítsem, hogy kerültek oda.

− Megmondtam neked, hogy légy észnél, és tartsd korában az indulataidat. Nem érdekelnek a gyepháborúid a wakefieldiekkel, felőlem azt csinálsz, amit akarsz, de a sajtó nem szerezhet tudomást a játszadozásaidról. Tele volt a kibaszott újság a képeitekkel – böki az ujját ingerülten Aiden mellébe.

− Szar se olvassa azt az újságot – veti oda Aiden flegmán, mire a szenátor arca grimaszba húzódik.

− A hírek mindig eljutnak a megfelelő helyekre, hát hiába beszélek neked? Ezerszer elmagyaráztam már, próbáltam az idióta fejedbe verni, hogy minden a látszat. Nem engedhetek meg magamnak semmiféle rohadt botrányt – szótagolja, közben tenyerével az íróasztal lapját csapkodja.

− Sajnálom, uram. Még egyszer nem fordul elő – szűri a fogai között Aiden.

− Ajánlom is, hogy így legyen.

− Tudom melyik patkány adta el a képeket a lapnak. Alaposan megfingatjuk – vet felém Aiden egy cinkos pillantást.

− A Wakefield Journal nem a Martel család érdekeltségei közé tartozik? – veti közbe Owen Carmichael, a szenátor öccse.

Mióta jobban belelátok a család életébe, rájöttem, hogy Owen a végrehajtó szerepét viszi a csapatban. Nyers modorú alak, aki biztos nem állná meg a helyét a reflektorfényben, de simán elvégez minden mocskos munkát, miközben Bill a politikai karrierjét építgeti. Ő az, aki letakarította az utat, miközben a bátyja szép lassan feljebb mászott, egészen a szenátori székig.

− De igen, Snyder rokonságához tartoznak azok is. Megszorongatjuk a szarháziak tökét, hogy elmenjen a kedvük az írogatástól – bólogat Aiden, de az apja megint figyelmezteti:

− Nem akarok botrányt, hallod? Csendben intézzétek.

− Úgy lesz – hagyja jóvá vészjósló hangon.

A szenátor még egyszer végighordozza a tekintetét rajtunk, elégedetlen sóhaj tör ki belőle, aztán türelmetlenül int.

− Most menjetek, mert még sok dolgom van – mondja, ezzel jelezve, hogy a kihallgatás véget ért.

− Viszlát, Mr. Carmichael. Owen – biccentek feléjük, majd Aidennel együtt kifelé indulunk az irodából, de ekkor a szenátor utánunk kiált.

− Lorenzo!

− Igen, uram? – fordulok vissza, próbálok lazának tűnni a két Carmichael figyelő tekintete alatt.

− A hétvégén téged is elvárunk ebédre. Vendégek érkeznek, és megígértem anyádnak, hogy ezúttal nem fogod kihagyni – mondja, miközben Aidenre vet egy szúrós pillantást.

Aiden a szemét forgatja, de nem szól semmit.

− Köszönöm, uram, itt leszünk – válaszolok helyette. is.

− És fiúk, figyeljetek Adamre! Nincs szükségem arra, hogy még vele is baj legyen, megértettük egymást? – kérdi, miközben felvonja a szemöldökét.

− Igen, uram, ne aggódjon, rajta tartjuk a szemünket – válaszolok ismét Aiden helyett, bár az ő öccséről van szó.

Mielőtt eszébe jutna még több feladatot a nyakunkba sózni, kilépünk a hangszigetelt ajtón a folyosóra. Lépteink zaját elnyeli a puha padlószőnyeg, de alig teszünk pár lépést, az ajtó halkan kinyílik mögöttünk, és Owen lép ki rajta. Hozzánk siet, majd bizalmasan, halkabb hangon szólal meg:

− Ezen a héten érkezik egy szállítmány a szokott kontakton keresztül. Tudjátok teríteni? Csinálhattok magatoknak egy kis extra pénzt – kacsint ránk.

− Miféle szállítmány? – kérdezi Aiden.

− Tabletek és telefonok, a legújabb széria.

− Arra mindig van kereslet – bólint Aiden.

− Nem gond, megoldjuk – helyeslek én is. – Mikor és hol lesz az átvétel?

− A régi benzinkútnál, a tizenkettes útnál.

− Miért nem a szokott helyen? – ráncolja a homlokát Aiden.

− A múltkori akciód túl nagy feltűnést keltett, meglehet, hogy Snyderék kiszúrtak valamit. Nincs értelme kockáztatni. Az időpont miatt még hívlak, egyelőre én sem tudok többet.

− Rendben – feleljük mind a ketten, Owen vigyorogva megveregeti a vállunkat, aztán hátat fordít és visszamegy az irodába.

Némán haladunk egymás mellett le a lépcsőn, ki a villa elé a kocsihoz. Aiden a gondolataiba mélyedve mered maga elé, és én sem erőltetem a csevegést. A pofont nem fogja szóba hozni, ebben egészen biztos vagyok, és meg is értem. Én sem tenném az ő helyében, ahhoz túl kínos és megalázó volt a helyzet. Mivel a családjáé az internátus, a város, de gyakorlatilag az állam nagy része is, Aiden olyan, mint egy császár a suliban. Ha azt mondja, ugorj, az emberek megkérdezik, milyen magasra? A pozíciója megingathatatlan, a diákok imádják, tisztelik, vagy éppen félnek tőle, de mindenki tudja, hogy ki ő. Még a tanárok sem igazán baszakodnak vele. Hamar megtanultam, hogy a Carmichael név törvényt jelent ezen a vidéken, legalább olyan tisztelettel bír, mint a Bertone név a Cosa Nostrán belül. Az apja az egyetlen olyan tekintély, aki előtt Aiden meghajtja magát, egyébként a saját öntörvényű akarata szerint él. Valami miatt mégis kétségbeesetten igyekszik megfelelni az öregének és kivívni az elismerését, még akkor is, ha a szenátor egy unszimpatikus seggarc. De minél inkább bizonyítani akar, annál kevesebb elismerést kap az apjától, és szerintem ez kicsinálja. Persze sosem dumálunk ilyesmiről, Aiden egy szóval sem panaszkodik emiatt, de én nem vagyok vak.

Azért iratkoztam be pont erre az egyetemre, hogy a Carmichael család közelébe férkőzzek, és kiszimatoljam mi a gyenge pontja a szenátornak, amivel aztán a családom megzsarolhatja. Most őszintén? Nem esett nehezemre a feladat, annyira ismerős ez a terep. Bár ezek többet adnak a látszatra, mint a maffia, de ők is csak bűnözők, és mindenek felett a maguk hasznát keresik. Hamar kiderült, hogy Aidennel sok mindenben egy húron pendülünk, nem is igazán kellett megerőltetnem magam, hogy a legbelsőbb köreibe kerüljek. Arra kell csak vigyáznom, nehogy elszóljam magam, ami a családomat illeti, mert az egyből gyanút keltene. Az iskolában Lorenzo Riley néven vagyok regisztrálva, ez anyám egyik leánykori vezetékneve, így senki nem hozhat kapcsolatba a klánnal.

Ahogy előresejtettem, Aiden nem hozza szóba, ami az apja irodájában történt. Inkább arról beszélünk, hogy kéne diszkréten ugyan, de hatékonyan elérni, hogy a Wakefield Journal ne publikáljon több képes cikket a balhéinkról. Aiden szerint az lenne a legegyszerűbb, ha felgyújtanánk a szerkesztőséget. Na, ez aztán a diszkrét megoldás. Aztán a szó a hamarosan beérkező illegális cuccra terelődik. Elég gyakran csinálunk ilyesmit. Úgy értem, vámmentes vagy lopott árut terítünk az iskola területén a diákok között, na meg környéken. Általában elektronikai cikkekről vagy szó, de gyakori a cigi meg a parti drogok, pirulák, alkalmanként kokain. Nem ismeretlen számomra az ilyesmi, vágom ezt a témát, hisz a családom is a feketepiacból él, csak éppen a Bertonék jóval magasabb szinten csinálják ugyanezt. Newportban Aiden nagybátyja, Owen szerzi be az árut, mi meg eladjuk jó haszonnal. Az utóbbi időben viszont, mióta a saját emberük készíti a bogyókat egy pincében felállított laborban, alaposan megugrott az eladás. A srácok buknak a Smart drogra, pláne vizsgaidőszak környékén.

− Megállok a boltnál, veszek valamit inni – közlöm, amikor az éjjel-nappali felé közeledünk, Aiden válaszként mormol valamit az orra alatt, de amikor a Dodge Challengerrel leállok a bolt előtti parkolóba, azért a telefonja nyomogatása közben odaveti:

− Hozz nekem is egy kólát!

Belépve a boltba odaintek Dave-nek, a pénztáros pasasnak, aki mellesleg szintén a vevőnk. Gyakran vesz át tőlünk feketén beszerzett árut. Egyenesen az italos polcok felé sietek, de ahogy jobbra fordulok a sor végén, belém ütközik egy kissrác. Úgy pattan vissza a mellkasomról, mint egy gumilabda, és fenékkel a földön landol. Hiába kapok utána, túl késő, a kosár kirepül a kezéből, és a benne lévő cucc szétszóródik a földön.

− Picsába. Bocs, haver. Jól vagy? – hadarom, és ahogy leguggolok mellé, észreveszem, hogy ez egy lány.

Az eséstől hátracsúszott a fején a pulóver kapucnija, ami alól kiszabadult hosszú, szőkésbarna haja. Az első pillanatban rémülten mered fel rám, és ahogy belenézek a sötétbarna szemeibe, egyből ismerősnek tűnik valahonnan. Nem beszéltünk még személyesen, és nem is a focicsapat körüli slepphez tartozik, ebben biztos vagyok, mégis furán ismerős. Pár másodpercig némán bámuljuk egymást, mielőtt félrekapja a tekintetét, és a kosara után nyúl.

− Ne haragudj, nem vettelek észre. Megütötted magad? – kérdem még egyszer, mert az előbb nem válaszolt.

− Nincs semmi bajom – feleli tekintetét a földre szegezve, és feltérdel.

Hadd segítsek – ajánlom, és meg sem várva a válaszát, hozzálátok összeszedni a szétgurult cuccait.

Vigyorogva felé nyújtok egy rózsaszín csomagolású női borotvát, amit szemforgatva kivesz a kezemből, és nem túl finom mozdulattal belevág a kosarába. Miután mindent összeszedtünk, felállok és felé nyújtom a kezem, hogy felhúzzam, de a segítségem nélkül áll fel.

– Az én hibám volt. Túl gyorsan vettem be a kanyart – próbálok poénkodni, de ő nem nevet.

− Nem történt semmi.

− Biztos? Csak mert elég nagyot borultál – vonom fel a szemöldököm, hiszen egy ilyen blokkolásra a pályán még Leblanc edző is büszke lenne.

− Ne legyél annyira eltelve magadtól, úgy látom, nem vagyunk egy súlycsoportban – feleli szemtelenül, miközben a tekintete végigvándorol a testemen. A bicepszemnél elidőzik pár másodpercig, mintha rövid időre kiesne a szerepéből, de aztán kihúzza magát, és fanyarul elhúzza a száját. Ekkor nekem is beugrik, hogy már láttam őt párszor az iskolában. Ez az a különc csaj, aki mindig nagy pulcsikban és bő nadrágokban mászkál, és gyakran van rajta kapucni, még bent az épületben is. Mintha bujkálná valami elől, pedig most, hogy ilyen közelről látom, megállapítom, hogy kár rejtegetnie az arcát. Csinosak a vonásai, és a mély, barna szemében el tudnék veszni egy időre. Szomorúnak tűnik, és megmagyarázhatatlan módon ismerős is egyben. Most már az is rémlik, hogy legutoljára a tónál láttam valamelyik nap. Tök egyedül ült a stégen hajnalban, még a tanítás előtt, és valami hibbant, egyszemélyes szeánszot tartott. Arra viszont tisztán emlékszem, hogy bemutatott az egész csapatnak, ahogy elfutottunk a stég mellett és a srácok beszólogattak neki. Már akkor is az jutott eszembe róla, hogy flúgos, de vagány csaj lehet.

− Ugye a Trinitybe jársz? – teszem fel a kérdést.

− Aha – feleli röviden, és megkerül, hogy a kassza felé induljon.

− Én is – mondom tök feleslegesen, csak hogy ne haljon meg a társalgás.

− Tudom – feleli hűvösen, pont ahogy sejtettem.

Állok ott hülyén, nem tudom, mit mondjak, mert a csaj nem tűnik túl beszédesnek, és nem ehhez vagyok szokva. Nyilván nincs kedve társalogni, mert anélkül, hogy visszanézne, el is tűnik a kosarával a sor mögött. Gyorsan odarohanok a hátsó hűtőkhöz, és leveszek a polcról, egy hatos karton kólát, aztán irány a kassza. Nincs senki más a boltban, így mire odaérek a lány már a fizetésnél tart. Odaérinti a hitelkártyáját a leolvasóhoz, aztán az ölébe veszi a kartontáskát, és köszönésképp odabiccent Dave-nek. Míg utána bámulok, Dave lehúzza a kóla kódját, és vigyorogva kérdi:

− Hé, Riley! Nincs semmi okosság mostanában? Rég nem jelentkeztetek.

Szórakozottan elvonom a szemem a lány alakjáról, aki közben már kilépett az ajtón.

− Nyugi, épp alakul valami. Jövő héten keresünk ez ügyben, rendben?

− Fasza, öregem – bólint elégedetten. Én már mennék, de ő még hozzáteszi: − A következő meccsen remélem, szétrúgjuk a Wakefield seggét.

− Ez a terv − bólintok.

− Fogadtam rátok, ne hagyjatok cserben – vigyorodik el, aztán lepacsizunk, én meg már lépek is.

Ahogy kiérek a bolt elé, feltűnik, hogy az enyémen meg Dave ütött-kopott Cadillacjén kívül egyetlen kocsi sem parkol a bolt előtt. Hogy a picsába megy vissza akkor a csaj a Trinitybe? – ráncolom a homlokomat, aztán hirtelen ötlettől vezérelve utána futok.

− Hé, minden oké? – lassítok le mellette, mire furcsállón néz oldalra.

− Miért kérded?

− Nem látom a kocsidat.

− Busszal jöttem – közli magától értetődőn.

− Busszal? – ismétlem meg, mint egy retardált, mert esküszöm, eddig észre sem vettem, hogy jár erre busz.

− Persze. Óránként megy egy – vonja meg a vállát, közben továbblépked a megálló felé.

− Elviszlek, hisz úgy is egy helyre megyünk – biccentek a kocsim felé, de egyből le is esik, hogy nem vagyok egyedül, mert Aiden dekkol a Challengerben. Faszomba – káromkodom magamban.

− Kösz, de nincs rá szükség – feleli ő, és ez azért felbassza az agyam.

Nem értem, miért utasít el, pláne mivel nem gyakran teszek ilyen ajánlatot lányoknak.

− Ne izélj már! Kocsival előbb odaérünk, mint ahogy a buszod befut a megállóba – loholok mellette tovább, magam sem értem, mi a faszért feszülök rá erre ennyire.

Megáll, és gondterhelt ábrázatot vet az autóm felé, aztán fura hangsúllyal kiböki:

− Nem szeretem a kocsikat.

− Hogy az istenbe nem lehet szeretni a kocsikat? Mi bajod velük? – kérdem értetlenkedve, és egy pillantást vetek a piros Dodge Challengerem felé, ami olyan finoman simul betonhoz, mint egy ugrásra kész leopárd. Fel nem tudom fogni, mi kifogása lehet ellene.

− Semmi, csak… szívesebben utazom busszal – motyogja maga elé, aztán vesz egy mély levegőt, és egy erőltetett mosollyal hozzáteszi: − De azért kösz.

Visszahúzza a fejére a kapucnit, hátat fordít, és otthagy leesett állal. Ekkor Aiden hangja hasít a levegőbe, mire összerezzenek:

− Riley, mi a faszt csinálsz? Az edző szétrúgja a valagunkat, ha megint elkésünk.

Türelmetlenül intek neki, de ahelyett, hogy visszaindulnék, a lány után kiáltok.

− Egyébként a nevem Riley. Lorenzo Riley.

Megtorpan, visszafordul, és miközben egy halvány mosolyt igyekszik elfojtani, azt válaszolja:

− Tudom.

Aztán anélkül, hogy megmondaná a saját nevét, sétál tovább a megálló felé.

Nézek utána még egy darabig, de mikor Aiden másodszorra is kiordít a kocsi ablakán, irritáltan visszaindulok a Challenger felé.

− Ki volt ez a csaj? Ismered? – kérdezi Aiden.

− Fogalmam sincs, összeütköztünk bent, a boltban.

− Furcsán néz ki. Valami emós bige?

− Meglehet – vonom meg a vállam, és beindítom a motort. – A Trinitybe jár, de nem hinném, hogy a csajok házában lakik – teszem hozzá.

− Hát az fix, öregem – röhög fel Aiden gúnyosan, de tudom, hogy csak ezért teszi, mert nem látta a lány arcát olyan közelről, mint én.

Nem mondom el, milyen szép szeme van a csajnak, és azt sem említem Aidennek, hogy visszautasította az ajánlatomat a fuvarra. Valamiért nem akarom, hogy tudjon róla, és ő nem is erőlteti a témát.

− Adamről tudsz valamit? – teszi fel a kérdést, mintha az én feladatom lenne babysitterkedni az öccse felett.

− Pár napja nem láttam. Biztos el van foglalva a bandával.

− Remélem, nem csinál semmi hülyeséget az a kis szarcsimbók, mert apám az én seggemet rúgja szét miatta is – mérgelődik.

− Nyugi, majd ránézünk edzés után. Úgyis megígértem neki, hogy gyakorolunk együtt – felelem, ahogy ráhajtok az internátushoz vezető műútra.

Míg Aiden a csatornák között váltogatva zenét keres a rádióban, én azon agyalok, mennyire különbözik egymástól a két testvér. Igaz, csak féltestvérek, mert Adam Carmichael szenátor második házasságából született, de ordító a különbség köztük. Adam külsőre is teljesen más, vékonydongájú, érzékeny gyerek, nem sportol, inkább olyan művészfajta. Gyakran kicikizik, buzernyáknak csúfolják, persze csak akkor, ha Aiden és én nem vagyunk jelen. Szerintem egyébként nem az, egyszerűen csak más típus, mint mi. Sérülékeny, sebezhető srác, ami abszolút áldozattá teszi ebben a környezetben. Csak azért nem szedték még darabokra, mert Carmichael a vezetékneve, de nélkülünk nem élné túl ebben a Trinitynek nevezett dzsungelben. Az egyetlen közös érdeklődésünk a zene, így mivel én is gitározok, néha beállok gyakorolni Adam együttesébe. Aiden szereti az öccsét, de nem igazán tud mit kezdeni vele, annyira különbözőek, ezért általában inkább rám hárítja a feladatot, hogy húzzam ki a fiút az aktuális lelki válságából.

Kétórás, izomgyilkos edzés után Leblanc edző még szentbeszédet tart az öltözőben arról, mennyire fontos a hétvégi meccs a Massachusetts ellen. Ha nyerünk, három ponttal felzárkózunk a tabellavezető Pennsylvania Warriors mögé, úgyhogy feleslegesen tépi a száját, enélkül is mindenki rá van izgulva a győzelemre. Hazai meccs lesz a hétvégén, ami azt is jelenti, hogy elszabadul a pokol a Trinityben, és egész Newport futball-lázban ég majd.

TRINITY COLLEGE

Lorenzo

− Állj, állj, állj! Nem hallod, hogy le vagy maradva egy ütemmel? – dől hátra Adam, és dúdolni kezdi a dallamot, aztán hirtelen megáll egy pontnál. – Ez az a rész, ahol mindig késve lépsz be – magyarázza a szintetizátora mögül.

− Szerintem meg te vagy túl gyors.

− Inkább az a gáz, hogy baj van a hallásoddal, Riley − rázza a fejét mosolyogva.

Adam már csak ilyen, sosem pöccen be igazán.

− Agyfaszt kapok, ha folyton leállítod menet közben. Mi lenne, ha legalább egyszer végigjátszanánk ezt a kurva számot? – veti közbe Jim, a banda dobosa.

− Én is kíváncsi lennék már a végére – röhögi Loris, a basszgitárosunk.

− De ha egyszer nincs meg az összhang. Addig kell ismételnünk, míg tökéletes nem lesz – dohogja Adam, de komolyan már a faszom kivan a perfekcionizmusával.

− Lazíts már, ember, nem a Super Bowl szünetében fogunk játszani. A kutyát se érdekli, ha nem tökéletes a hangzás – vetem közbe, mert Adam mindig túlkomplikálja a dolgot.

Részemről csupán lazítás az egész, csak azért vagyok benne a bandában, hogy kikapcsolódjak, de Adam erre is túlságosan rágörcsöl.

− Na jó, akkor kezdjük még egyszer a refréntől, és ezúttal egészen a végéig – adja meg magát Adam, és belekezd a számba.

Ezerrel koncentrálok, hogy ne basszam el a belépést megint, ezért amikor kivágódik az ajtó, és Ruben repül át a küszöbön, hirtelen majd’ összefosom magam. Elhal a zene, mind a négyen az ajtó felé meredünk, de én már állva, ütésre készen, mert az ösztönöm azért még mindig jól működik. Ruben feltartott kézzel hátrál egy lépést, és kifulladva kezd beszélni:

− Azonnal… jönnöd kell… a kantinba. Gáz van. Vagyis lesz… nemsokára.

− A frászt hoztad rám, ember. Mi történt már megint? – kérdem morogva, közben felveszem a földről a gitáromat és a tartóba helyezem.

− Kiderült, hogy ki lovasítja… meg a készleteinket már egy ideje. Aiden most tudta… meg, és úton van, hogy kicsinálja azt a szarházi Dawsont. Tudod, milyen, ha bepöccen. Meg fogja… ölni – támaszkodik két kézzel a térdére, és levegő után kapkod.

− A picsába – szűröm a fogaim között, mert tudom, hogy igaza van. Egy ideje már feltűnt, hogy gyanúsan eltűnögetnek a csapatházban tárolt pia- és cigikészletek, de mindeddig nem sejtettük, hogy ki a hunyó. Ha Aiden a kezei közé kapja a tolvajt és bekattan, képes a legnagyobb marhaságra. Mindig előbb cselekszik, mint gondolkodna a következményeken.

− Van vele valaki? Tyler? Sean, Mikey és Rusty? – utalok a csapat legbelső körébe tartozó srácokra, akik tudják, mi a dörgés, ráadásul mind Gladiátorok.

− Mind ott vannak, de szart se érünk vele − vakarja meg a tarkóját tanácstalanul.

Nyilván arról van szó, hogy Aident egyikük sem tudja leállítani, ehhez én kellek. Adam felé fordulok, és szigorúan ráparancsolok:

– Most mennem kell, de te itt maradsz, világos? Jobb, ha fel sem tűnsz az ebédlő környékén.

Megadóan bólint, biztosra veszem, hogy nem esik nehezére kimaradni a bátyja őrültségeiből.

− Gyerünk – biccentek Ruben felé, és már rohanunk is fel a lépcsőn, ki a házból.

Átsprintelünk a füves területen, ami Adamék házát elválasztja a főépülettől, és közben látom, hogy nem mi vagyunk az egyetlenek, akik arrafelé igyekeznek. A hír úgy terjed, mint a járvány, mindenki látni akarja Aiden legújabb műsorát. A folyosón félre kell lökdösnöm magam előtt a szájtátókat, de mire fújtatva beérünk az étkezőbe, a balhé már javában folyik. Minden szem egy irányba mered, így nem nehéz kiszúrnom Aident, aki egyik kezével a vérző orrú Dawson pólóját markolja. A fickó elég szarul néz ki, de legalább életben van – könnyebbülök meg egy hangyányit, de ekkor Aiden ökle újból lesújt, amitől a fickó arcából vér fröccsen szanaszét.

− Most megtanulod a leckét egy életre, te kis geci. Senki nem lophat tőlem – szótagolja, közben ütemesen veri a srác arcát, ami már úgy néz ki, mintha turmixgéppel borotválkozott volna.

Ettől függetlenül senki, egy kibaszott lélek sem veszi a fáradságot, hogy segítsen a srácnak. Még a haverjai is tartják a biztonságos távolságot a szarvihartól. Nem olyan hülyék, hogy magukra vonják az őrjöngő Aiden figyelmét, amit mondjuk nem is csodálok. Sok nagyszájú szájkaratést ismerek, akik sehol sincsenek, amikor valódi akcióra kerül a sor, de Aiden nem ilyen. Ő gondolkodás nélkül veti bele magát a balhé kellős közepébe. Nem ismeretlen számomra az ilyesmi, hisz az egész családom indulatos, forrófejű emberekből áll, és rólam is azt mondják, hogy nehezen kezelhető, heves természetű vagyok. De Aidennél eszelősebb ipsével még nem találkoztam. Most pedig láthatóan teljesen elkapta a gépszíj, kurvára bepöccent. Bár egyetértek azzal, hogy a tolvaj megérdemli a büntetést, nem itt, nyilvánosan kéne intézni az ilyen ügyeket. Odarohanok, hogy lerángassam Aident arról a szerencsétlenről, mielőtt maradandó kárt tesz benne. Mellé térdelek, és a vállára teszem a kezem, de mikor nem reagál, elkapom az öklét és félrerántom. Nem vagyok egy vékonydongájú gyerek, de Aident se kell félteni. Minden erőmre szükségem van, hogy le tudjam rángatni a nyöszörgő Dawsonról. Közel hajolok hozzá, és a szemébe nézve próbálom észhez téríteni.

− Most már elég, haver, megkapta, amit érdemel. Hagyd a picsába!

− Ez a kis csíra a tolvaj, akit kerestünk – sziszegi.

− Tudom, és ezt a leckét biztos nem felejti el, de most már húzzuk el a csíkot, mielőtt valaki értesíti az igazgatót.

− Lefosom az igazgatót – zihálja, és nyilván így is gondolja, de azért elereszti Dawsont, aki élettelenül visszapuffan a földre.

− Remélem, nem ölted meg, baszki – morgom az orrom alatt, miközben mind a ketten feltápászkodunk.

− Frászt! Holnapra kutya baja – köp a földre Aiden megvetően, aztán felhorzsolódott öklét a gatyájába törli.

Vetek egy pillantást magunk köré, mire a bámulók úgy húzódnak vissza, mintha attól félnének, ők lesznek a következők. Magamhoz intem Rubent, és a fülébe súgom, hogy cipeljék ki Dawsont a mosdóba a srácokkal, utána meg vigyék át a csapatházba, de ne bántsák többé. Az emberek szétrebbennek az utunkból, amint kifelé csörtetünk az étteremből, de a folyosón Amandába és a barátnőibe botlunk. A csaj úgy néz ki, mintha Aiden klónja lenne, csak női változatban. Bár csak unokatesók, mert Amanda apja Owen Carmichael, de a gének nem hazudnak. Ugyanaz a szőke haj és a hideg kék szemek. Amanda a legjobb csaj a Trinityben, olyan az alakja, mint egy topmodellnek, és ezt ő is pontosan tudja magáról. Nagyon dögös bige, és ha a természetétől nem másznék a falra, már rég a barátnőm lenne. Amikor ideérkeztem, minden lehetőséget megragadtam, hogy bekerüljek Aiden bizalmi körébe, ezért kavarni kezdem az unokatesójával is. Persze ez nem esett nehezemre, mert a csaj testétől minden egészséges palinak egyből feláll, de azért nem akartam túl messzire menni. Ha beüt a krach köztem és a lány között, az negatívan hatna a kapcsolatomra Aidennel meg a családjával, erre pedig nincs szükségem. Nem szabad elfelejtenem, miért vagyok itt. A feladat, hogy kiszagoljam a Carmichael família mocskos titkait, minden másnál fontosabb. Igaz, egyszer még az elején lefeküdtem Amandával, de mióta jobban megismertem, őszintén nem tudom elképzelni, hogy az alkalmi dugásnál komolyabb kapcsolat lehet köztünk. Ő ettől függetlenül többet szeretne, és bevet minden sportszerűtlen módszert, hogy elcsábítson. Gyakorlatilag könyörög érte, hogy megdugjam, és az istenit, férfiból vagyok, szóval néha rohadt nehéz ellenállni. De egyelőre a flörtölés és a barátság közti vékony mezsgyén lavírozok. Ő pedig nem könnyíti meg a dolgomat. Most is a mellkasomra teszi a tenyerét, és miközben csábító szemekkel pislog rám, feltűnés nélkül, de annál érzékibben simogat.

− Miről maradtam le már megint? Azt hallottam, balhé tört ki az étteremben.

Aiden általában eléggé védelmező az unokatestvérével szemben, és önmagához képest most is szelíden szól hozzá:

− Csak elintéztünk egy sürgős ügyet, nincs miért aggódnod.

− És miért véres a kezed?

− Ugyanezért. De te mit kószálsz itt, nem kéne órán lenned? – kérdi szigorú hangon, mire Amanda a szemét forgatja.

− Esküszöm, rosszabb vagy, mint az apám. Szólj már neki, Riley, hogy ne legyen olyan undok – pislog rám könyörgőn, de nem válaszolok, inkább Aidenhez fordulok:

− Mennünk kéne.

Ő bólint, de még odaszól Amandának:

− A meccsen találkozunk.

A lány lábujjhegyre áll, és ad egy puszit az arcomra. Nem húzódom el, de nem is biztatom túlzottan.

− Alig várom – kacsint még rám, és mielőtt a keze túlságosan mélyre csúszna a hasam alatt, ellépek mellőle.

Később a házban megbeszélést tart a banda, és természetesen az a seggarc Dawson a téma. Az ordas nagy zakón kívül, amit kapott az ebédlőben, meg kell térítenie a hónapok óta rendszeresen elcsórt cucc árát, ami szerintem jobban fáj neki, mint a verés. Ráadásul a csapatházból is ki lett tiltva, ami masszív presztízsveszteséget jelent a Trinityben. A verekedés következményei miatt egyikünk sem igazán aggódik. Az igazgató valószínűleg behívatja majd Aident egy beszélgetésre, de mindenki tudja, hogy nincs mitől tartania. Egy telefonhívás a szenátortól, és ez az ügy is el van sikálva, mint az összes eddigi. Így mennek itt a dolgok.

Eli

− Nem akarom elhinni, hogy képes voltál eltitkolni a születésnapodat – mered rám Kimiko vádlón az ebédlőasztal felett, ujjával a nővéremtől érkezett szülinapi borítékon kopogtat.

− Nem titkoltam el, csak nem említettem.

− És mégis miért nem?

− Ez is csak egy ugyanolyan nap, mint a többi – vonom meg a vállam.

− Már hogy a viharban lenne ugyanolyan? Az ilyesmit muszáj megünnepelnünk. Tudom, hogy nem vagy oda a nyüzsgésért, de akkor sem gubódzhatsz be örökké. Kérlek, a kedvemért, Eli. Nem fogod megbánni – unszol nagy bociszemekkel, mire megadóan felsóhajtok.

− Jól van, nem bánom. De semmi felhajtás, oké?

− Megbízhatsz bennem – emeli esküre a kezét, de a szeme vásott villanása az ellenkezőjét ígéri. – Páran bemegyünk Newportba Morganhez inni valamit. – Bólintok, és miközben még egy sültkrumplit dobok a számba, Kim halkan, mintegy mellékesen hozzáteszi: − Miután végigszurkoltuk a Gladiators meccsét.

− Mi? Szó sem lehet róla – kapom fel a fejem, de Kim fenyegetőn felém bök.

− Most már nem visszakozhatsz. Megígérted.

− Jaj, ne már. Tudod, hogy nem járok meccsre, nem is értem a hülye szabályokat.

− Ki nem szarja le a szabályokat? Azt hiszed, én amiatt megyek? Adj esélyt az élvezetnek, csajszi, a látvány kárpótol mindenért. Azok a testek, a mez alatt feszülő szexi izmok, az a rengeteg tesztoszteron – harapja be a szája szélét túljátszva, mint aki rögtön elélvez ültében.

Önkéntelenül elröhögöm magam, olyan átéléssel adja elő.

− Te jó isten, ezzel a tehetséggel fel kellene venned a drámaszakot.

− Kösz, de inkább nem. Azt meghagyom neked. Egyébként tudtad, hogy idén Riley is bejár a dráma kurzusra? – biccenti félre a fejét elmélázón.

− Szerintem mindenki tudja, aki megfordul abban a teremben – felelem fanyarul.

Nehéz lett volna nem észrevenni, mert az a srác vonzza a tekinteteket, bárhol jelenik meg.

− Csak mert nem gondoltam volna.

− Mit? Hogy van agya?

− Fura, hogy egy ilyen srác, egy Gladiátor érdeklődik az irodalom meg a színjátszás iránt – vonja meg a vállát, és meg kell hagyni, tényleg van abban igazság, amit mond. A futballcsapat tagjai nem arról híresek, hogy odavannak Shakespeare-ért meg a klasszikusokért. − Szóval akkor megállapodtunk? – tér vissza hirtelen a korábbi témánkhoz.

− Valld be, engem használsz fel arra, hogy feltűnés nélkül becserkészd Logant.

− És ha így van, mi a rossz abban? Ez lesz az első randink, és nem akarok egyedül menni.

− Nem lesztek egyedül, lesz még vagy ezer ember a stadionban. Ha pedig randiztok, akkor nekem tényleg semmi keresnivalóm ott harmadik keréknek.

− Nem olyan igazi randi… legalábbis nem hiszem – biccenti oldalra a fejét. − És ott lesz a haverja is, Zac. Nagyon szimpi srác.

Gyanakodva húzom össze a szemem.

− Ugye nem forgatsz semmi olyasmit a fejedben, hogy összehozol Zackel?

− Nem tervezek semmit, de nem állok a sors útjába – emeli fel a kezét ártatlan képpel. − Elsősorban a születésnapodat ünnepeljük, a többi csak körítés – hízeleg, és mivel nem akarok szemét lenni, beadom a derekam. És talán egy kicsit, de tényleg csak egy egészen kicsit izgatja a fantáziámat a meccs is.

− Jól van, legyen. De most tényleg mennem kell tanulni. Professzor Kudrow kurzusa kicsinál. Még egy csomó tesztet kell kitöltenem.

− Nekem még van egy délutáni előadásom, de este találkozunk – mosolyog rám, és küld egy légpuszit, mialatt összeszedem a cuccaimat, hogy elhagyjam az ebédlőt.

Már épp indulnék kifelé, fel is állok, amikor hirtelen néma csend borul a teremre, mintha valaki egy gombnyomással kikapcsolta volna a hangot. Csodálkozva nézek körbe, hogy mi a fene történt, és hirtelen minden világos lesz. Aiden Carmichael csörtet be az étterembe, mintha az egész hely az övé lenne, és jeges tekintetét végighordozza a jelenlévőkön. Mágnesként vonzza a figyelmet, minden szem rá szegeződik, az enyém is. Van benne valami baljós, ami azonnal megfog. Egyszerre sugárzik belőle az erő meg az a fajta fenyegetés, amit nem lehet ignorálni. Az a fagyos, rideg szépség, amitől bizsereg a bőröd, de nem tudod eldönteni, hogy félsz tőle vagy inkább kívánod. Eszembe jutnak anyám régi fantasy meséi, amiket esténként lelkesen olvasott nekünk. Imádta az ilyen történeteket, nem véletlenül kaptam az Eloven nevet. Aiden Carmichael pedig pont olyan, mintha képzeletem gonosz jéghercege most lépett volna ki a könyv lapjaiból, csak hús-vér verzióban, és jóval ijesztőbben. Nagyon be van pöccenve valami miatt, és az tuti, hogy nem szeretnék az illető helyében lenni, aki felidegesítette. Amikor végül kiszúrja az áldozatát, jéghideg szikra lobban a szemében, a szája vékony csíkká keskenyedik. Elindul az egyik asztal felé, és mintha az isteni harag öltött volna formát emberi testben, a diákok szó nélkül, automatikusan utat nyitnak neki.

− Te aljas tolvaj. Azt hitted, meglophatsz az én iskolámban, az én városomban? – fújtatja magából kikelve.

Máskor valószínűleg nevetnék egy ennyire színpadias fenyegetésen, de Aiden szájából ez egyáltalán nem tűnik túlzásnak. Egy pillanatig sem kételkedem benne, hogy az igazat mondja – az ő családja valóban uralja ezt a helyet már generációk óta. És aki kicsit is tisztában van a helyi erőviszonyokkal, az tudja, hogy a Carmichaelekkel nem érdemes szembeszállni. Aiden odalép egy sráchoz, megragadja a pólójánál fogva, és egyszerűen kirántja a székéből. Nem vagyok elég közel, hogy halljam, mit mond a másik, de látom, ahogy a szája mozog, és az arcára nyers rémület ül ki. Aiden láthatóan nem azért jött, hogy békésen megtárgyalják az ügyet, mert minden további nélkül arcon öklözi a barna hajú srácot. Egy emberként hördül fel a tömeg az étkezőben, de senki nem mozdul, hogy beleavatkozzon az eseményekbe. A fiú felemelt kézzel próbálja védeni magát, de az ütések olyan gyors ütemben követik egymást, hogy esélye sincs kitérni előlük. Aiden Carmichael magas és izmos srác, a futballcsapat sztárcsatárjaként topformában van. Minden ütés kőkeménynek és piszokul fájdalmasnak látszik, és nem kell hozzá sok idő, a srác arcából ömleni kezd a vér. Önkéntelenül előrelépek, és körbenézek az ebédlőben. Mi a frászért nem mozdul senki, hogy segítsen neki, vagy legalább megpróbálják leállítani ezt a vadbarom Carmichaelt? A szívem hirtelen hevesebben kezd verni, a vér látványa mély, kellemetlen emléket hoz elő bennem. Villanások – anyám arca, ahogy a kormányra borul, a szeme üresen bámul, mindenhol üvegszilánkok, vér, fájdalom. Úgy érzem, hogy újra ott vagyok, és meg kell mentenem őt. Valamit tennem kell. Ez a gondolat zakatol a fejemben, miközben az étterem képe elmosódik, és mintha ismét a szétroncsolt Fordban ülnék. Kezem önkéntelenül a halántékomon lévő begyógyult sebhez kúszik, és vakarni kezdem. Ugyanaz a fojtogató rémület kerít hatalmába, ami éjszakánként szokott, mikor arról a napról álmodom. Nem gondolkodom, ösztönösen előrelépek, amikor valaki elkapja a csuklóm, és visszaránt. Kimiko suttogó hangja józanít ki.