SZ. LUKÁCS IMRE

TEGNAPI SZEGÉNYEK

Szegények krónikája
Elvesztett szegénység
Szegények ünneplőben

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2022

ISBN: 78-615-6381-14-9

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

© Sz. Lukács Imre örököse 2019

© PairDime Kft. 2019

A szegénység göcsörtös faragású
szelíd igája töri a szívünket.
Paraszt biztatja így féltett lovát,
ahogy emlékeink ostora sürget.

Mint széltakarta, porbavesző lábnyom,
vezet, biztatgat a szegények álma:
kis gyalogút! - kószál át a világon,
s elrejti a beért nagy búzatábla;

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Tarisznyamélyben elhozott kenyérke,
madárlátta öröm, falat ajándék,
búzában fogott fürjecske, tenyérbe,
ingünk alá, szívhez szorított játék:

- ilyennek ígértek, ha sírni kezdtem:
olyan leszel, mint nyelvünkön az alma,
s kenyérhez lopott kockacukor, egy-szem,
- te szegények alázatos hatalma!

(Váci Mihály: Szegények hatalma)

Előszó

A szegénység nehezen engedi el magától az embert. A cselédházak még nehezebben. Nemzedékek váltják egymást, amíg lelökhetik a fájdalmas batyut. Messziről vezet az út, kis gyalogút kószálása a világban, és még nem nőtte be teljesen a fű. A szélmalom is üzen naponként, a vályogvető gödrök kint a falu szélén.

Létező a Homok, a Kettős domb, előtte a megálmodott szalmatetejű kunyhóval. Régi ízek, régi emlékek villanása, porban futó lábnyomok, a vénasszonyok hosszú nyara. Pölös Gábor, öreg Boldi családja, az öreg Kun, István-apánk és a cselédháziak megtalálhatók. Nem irodalmi hősök, helyhez, időhöz köthetők. A leghosszabb út: kilábalni a tegnapelőtti nyomorúságból. A felszabadulás csak lehetőség, a gyalogutak elindulása.

Szeretem a tájat, embereimet. Onnan indultak, ahol megkezdődnek a parányi utacskák, s faluhoz, közösséghez vezetnek. A táj mása az embernek. Változik. Magával hordozhatja, hűséges marad hozzá. Közreadom a Homokot, az öreg szélmalmot, a rekedt hangú, semmi kis Gulyás Imrét, a szegények türelmével megáldott Juliskát. Boldogok lehetnek, hiszen a felszabaduláskor születtek.

1970. március

SZEGÉNYEK KRÓNIKÁJA

1

Mezítlábas mérnökök - falubeli emberek - lépegették a határt, számítgatták, kinek mennyi lesz a jussolt föld. A háborúban, hadifogságban rekedtek helyett asszonyuk, gyerekük tartotta a sort. A hivatalos földosztás is megtörtént.

Az öreg Kun a mezítlábasok közé tartozott. Néhányszor megfenyegették: vigyázz, öreg, visszajönnek az urak, odakötnek az első fára!

Vigyázott. Még pontosabban számolgatta lépteit.

A gróf úrékkal különösebb baj nem lett, elfutottak, a nagygazdákkal annál több. Ragaszkodtak a földhöz. A hivatalos földosztás előtt és után mindenki szántani akart; az újgazdák s a régiek is.

Az öreg Kun beköltözött a Józsa-tanyába, ott mérték ki jussát. A közelben vigyázta birtokát Pölös Gáborné és öreg Boldi. A tanyában traktor állott. Éjszakánként sohasem aludtak, figyelték, indul-e, dübörög-e a masina. Kijött a gazda.

- Mit akar itt? - támadt rá Pölösné.

- Szántani.

- Maga már nem szánthat.

- Dehogynem. Szétírattam a családom között. Így megmarad.

Megindult a traktor. Akkorra már ott álltak a mezsgyekarók mellett az újföldesek. A gazda semmibe vette őket, irányította a gépét. Öreg Boldi jókora husánggal fejbe verte. Leemelték a tavaszi földre, masinájának kiengedték a lelkét, a petróleumot.

Másnap másik traktort és rendőröket hozott. Az öreg Kunéknak kiüzentek a faluból, a pártból, mindent csinálhatnak, csak fékezzék meg.

- Ide hallgasson, ne szántson! Ez már a mi földünk, úgy-ahogy megműveljük. Ha istent eszünk, itt maga akkor se termelhet - mondta öreg Boldi.

Kevesen voltak még kint a földhöz juttatottak; az öreg Kun, öreg Boldi feleségével, fiával és Pölös Gáborné. A rendőrök bepálinkázva várakoztak. Indultak a traktorok. Akkor a beteges Pölösné eléjük került:

- Nem szégyellitek magatokat? Elveszitek a földemet? Még mindig az urak seggit nyaljátok? Az én férjem odamaradt a hadifogságba, ezt a földet őutána kaptam, és senki emberfiának oda nem adom! Csak a drága jó uramnak, ha hazasegíti az isten.

A traktorosok tanácstalanul pillogtak, a nagygazda nekiengedte az ekét. Pölösné állt ott a többiekkel, majd hirtelen lefeküdt a földre, a gép elé. Nem mozdult.

Káromkodtak a traktorosok. A szántás megakadt.

- Ne csináljon bolondságot, ezen úgysem változtathat. A földemet felszántom - hadonászott a nagygazda.

Pölösné nem mozdult. Tenyerébe temette arcát, feküdt a hideg földön, rázta a zokogás. Az öreg Kun és öreg Boldi féltőn vette körül.

- Én meg a másik alá fekszem - kiáltotta öreg Boldi felesége -, szántsatok csak, ha annyira bátrak vagytok.

A traktorosok leállították a motorokat. A rendőrök távolabb lökdösték az embereket, Boldit egyikük odataszította a géphez, kihasadt az arca, vérbe borult.

- Mit csinálsz a fiammal, senkiházi? Ide lőj, engem lőj le, te szaros! - ordította öreg Boldi és szétnyitotta mellén az inget.

Megérkeztek a többiek, az újföldesek, az erősítés. Sokan. Kapával, ásóval jöttek; szemben állt a két tábor.

- Most legénykedjetek, disznók! Úri bérencek! A magatok fajtáját támadjátok, bolondok! - hadonászott az öreg Kun.

A gyengébbek szaladtak el. Rövid idő múlva gazduram elköltözött.

Amikor Pölös Gábor 1948-ban megérkezett a hadifogságból, elégedetten látta, minden úgy maradt otthonában, mint hajdanán. A falu is, a ház is. Talán háború se járt erre, gondolhatta volna. Aztán észrevette felesége nagyon bánatos, ijedt szemét, kislánya idegenkedését, és elkomorult. A döcögő vicinálishoz kijöttek elébe, alig ismertek rá. Megállott a fához támaszkodva, ijedten várta a bizonyosságot: érdemes volt-e végigkínlódni a hadifogság keserves éveit, hazavergődni fáradt testtel, betegen?

- Istenem - sírt felesége, de megölelni nem merte, félt, hogy összeroppan az elgyengült, deszkavékony férfi. Belékaroltak kétfelől, és elvezették a kicsi házhoz. Otthon jó volt, a megszolgált, elhasznált bútorokkal, a tenyérnyi ablakú, nádfedeles házikóban, kisvégében a falra aggatott fehér vászonzacskókkal. Boldogság és boldogtalanság juthatott volna eszébe; az út kezdete, amikor elindult az asszonnyal, a nincstelennél nincstelenebb szegénységből, a házasságra kapott fehér zacskó liszttel, zománcos bögrékkel. És lám, a házikó megmaradt, bomba se érte, össze se dőlt, él a felesége és Anna, a lánya. De nem tudott már boldog lenni.

Asszonya megápolta, meleg vízben fürdette, langyos tejjel etette, pihentette hónapokig. Semmire se volt gondja a világon, minden kiparancsolódott. Lassan vált emberré. Anna tökmagot pirított, szakajtókosárban a kemence padkájára tette, eszegesse. A napok kínos lassúsággal döcögtek, az erő, az élet lassan óvakodott vissza testébe.

Pölösné naponként eljárt dolgozni. Esténként hazahozta a mosnivalót, lámpát gyújtott, a szoba közepén székre tette a teknőt, a földre a vödröt és az alumínium lavórt. Egyetlen fekete ruháját felgyűrte könyékig. A teknő széléről apró, szappanos cseppek hullottak. Mosott. Sohasem panaszkodott, estéről estére, hétről hétre, hónapról hónapra csöpögött a szappanos lé, s elázott a szoba földje. A laposabb részeken összegyűlt maréknyi víz.

Elmúlt az esztendő.

Nyáron ment ki először a határba. Nekik három holdat mértek, túl a szélmalmon, túl a Józsa-tanyán. Akkor látta először a földjét. Felesége felesbe kiadta, s már letakarították a termést. Nem sokat fizetett. Megült jódarabig, a Kettős dombról messzebbre látott. Tartott a nyár, fizetgettek a földek, keresztek aranylottak a fényben. Mindig ilyenre vágyott. Sohasem sikerült. Hiába nélkülöztek, hiába kuporgattak, csak a kicsi házra futotta. A háború se kímélte, elszólította hamar asszonya, lánya mellől, a messzi Ural meg évekig elrejtette. Micsoda esztendők voltak! Akkor megkövesedett, megmerevedett s elfelejtett mindent, még a földet is.

Pedig azt nem akarta. Gyerekkorától vágyott rá, kíméletlenül munkált akarata, hogy legalább egy holdacskát ragaszthasson a faluhoz közel. Apjának, nagyapjának nem sikeredett, más kapcái voltak világéletükben. Hiába jött tizenkilenc is, rövidre nőttek a remények, utána meg apját elvitték, betegre verték, tanuljon szolgálni.

Eleinte a fogság szorításában is érezte a földet. Kijárt a kolhozba, kapargatta a krumplicskát, eltöprengett a szívós, férfimód küszködő asszonyok láttán, és nem értette az egészet. Nincs saját földjük? Hát elvehettek tőlük? És otthon mi lesz? Hazajut-e egyáltalán?

Fáradttá, éhessé, közönyössé gyúrták a hónapok. Csoda, igazi csoda, hogy hazakerült, s most itt van előtte a föld, az övé. Szinte fáj és égeti az öröm, mert el kell hinnie: ez a föld az ő tulajdona.

Bakancsával feldúrta a tarlót, porhanyós, fekete homokos volt.

“Jó föld ez - rezdült meg. - Megélünk rajta, csak a szerencse meg az erő el ne hagyjon.”

Megnézte Aranyost, Keresztutat, Nagyutat, Pitricsomot, Homokot, Görbetót és Tomajt. Elkerült a cselédházakhoz, a régi kastély mellett sorakoztak, egy részük Aranyoson volt, de a major jóval kijjebb esett, túl a csatornán. A hajdani világból sokan ott maradtak, ott rekedtek, szétlopkodták az uradalom gépeit, bútorait, a kastélynak nekiestek, bontogatták irgalmatlanul. A kapott földdel nem tudtak mihez kezdeni, az örökös cselédségben megrokkantak gyorsan eljátszották maguktól, igaerő, szerszám nem volt, a vetőmag se térült meg, s az első évek keserű tapasztalatai után a cselédháziak boldogan gondoltak vissza a gróf úr idejére, amikor ugyan semmi, de semmi értelme nem volt életüknek, viszont a gondokból, az önállóságból, a felelősségből is kevesebbet tarisznyáztak.

Tavasszal járt náluk Munkás-elvtárs. Hetekig vitáztak, és megalakították a szövetkezetet, Vörös Csillag néven. Parányi gazdaság volt, néhány jószággal, sok-sok nélkülözéssel. A cselédháziak nem lelkesedtek, de annyi örömük tellett benne, hogy valamelyest levette vállukról a megélhetés gondját; hosszú hónapokig parasztszekéren szállították a faluból a barna ragacsos vekniket, úgy szeletelték szét - s ami a legfontosabb, a maguk módján nyíltan szapulhatták is a “kolhozt”. Nemes Lajos, Péteri, Potornai és Novák családja élt ott, sok-sok gyerekkel, elhanyagolt, siralmas épületekben.

A lóistállóba, amelynek falára ágaskodó vörös méneket pingáltak valaha, bekötötték a vánszorgó tehénkéket és a lerongyolódott, kimerült három lovat. A cselédháziak gondjaira bízták őket, és ezzel megkezdődött a közös gazdálkodás. A kastély maradványaiból kisebb irodát rendeztek be, ahol gyakran feltűnt Munkás-elvtárs, a Vörös Csillag első elnöke.

A cselédháziak közül az igyekvő, bízni tudó, háromcsaládos Nemes Lajos volt a legfiatalabb. Péteri középkorú, becsületes, igyekvő, de reményét elborította kislánya, Jutka nyomoréksága. Potornai a legidősebb, nagyhangú, szőrös, goromba, tett a világra, az alkotmányra. Sokcsaládos, egy a célja, gyerekeit úgy-ahogy felnevelni, a gyomrát megtömni, amikor lehet, itallal is, nem riad vissza holmi lopásoktól sem. Hűséges bólogató társa Novák, aki kevesebb tőle, árnyékfigurája, szintén bő gyermekáldással.

Lumpenproletárok? Emberek, akiket az örökölt szegénység, a cselédházak évtizedei megnyomorítottak.

Pölös Gábor ekkortájt a faluban gyakrabban megfordult, leginkább öreg Gombos fodrászüzletében tanyázgatott, szedegette a híreket. A kolhozról, a csajkarendszerről legendák keringtek. Az öreg Kun semmitlen szegény ember volt világéletében, magányos, mindenütt hajtogatta:

- Jó lesz nekünk, gondoskodik rólunk Munkás-elvtárs.

A “kolhoz” mégsem gyarapodott. A falubeliek közül alig léptek be, leginkább azok, akik nem tudtak mit kezdeni önmagukkal s az újonnan jussolt földecskével. A sokcsaládos Gulyás Imre, Pölösék távoli rokona feliratkozott a listára, a rábízott munkát megcsinálta, ám amikor a fizetségért tartotta markát, kiderült, hogy ő tartozik a közösségnek.

- Munkás-elvtárs, ez a kolhoz magas nekem, mint borjúnak a csillagos ég.

Attól kezdve számára megszűnt.

Idős Jobbágy Boldizsár - öreg Boldi - hatholdas paraszt, feleségével és fiával élt. Két lovuk, két tehenük volt. Földjüket maguk művelték. Agyonnyomorították őket az adóval. Szentpéteri Ferus benézett az utcáról és bekiáltott:

- Nem seperték fel az udvart? Ezért bírság jár.

Meglátta a szekeret az utcán, már kiabálta:

- Nagyobb betűvel írják rá, kinek a tulajdona. Ezért bírság jár.

Öreg Boldi túljárt az ötvenedik évén, csendes, hallgatag paraszt volt, szerette a rendet, a jó munkát, a földet, volt ünneplője és viselőruhája, a politikával különösebben soha nem törődött. Fia legénykorba cseperedett.

Ferus, a végrehajtó zöld lódenkabátban, micisapkában járt, középkorú, vékony, sovány ember a történet idején.

Szabó Sándor az egyik legismertebb alak, nőtlen, valaha jobb napokra vágyott, élsportoló könnyen lehetett volna, de megakasztotta a szegénység, az öröklődött félénk bizalmatlanság, anyja mosni járt, állandóan jósolt. Ezért a név: Jós Sándor.

Pölös Gábor szikár, igyekvő, becsületes, igazságos, sokat próbált, közel az ötvenhez. Valahányszor rágondolok, nagyapám jut eszembe. A földje, a Homok más irányba esett a cselédházaktól.

Őszre megerősödött, reggelenként előkerítette tarisznyáját, ásóval a vállán kiballagott a földre. Ásott. Hajnalban ment, este érkezett. Amikorra megfagyott a föld és leesett az első hó, két holdat felásott, néhány csemetét ledugott a homokba. Bár titkolta, a faluban híre ment, s mondogatták:

- Eddig csak egy koldus volt, Munkás-elvtárs kolhoza. Pölös Gábor még másikat is alapított.

Máshová se járt. Hajnalban ki a földre, éjszaka vissza. Szépen fordult, porzott ásója nyomán, elnevezte mindörökre Homoknak. Tudta jól, csalás, hiszen a határrész, amelyiknek hivatalosan Homok a neve, s valóban kicsit szikes, jócskán homokos, az odébb van, túl az országúton. Mégis. Ez itt az övé, barnás, feketés, könnyű és ígérgető, csalóka, akár a homok.

A tél eljött. Pölös Gábor napközben fáradtan, sápadtan aludt a kanapén, sötétedéskor kigyalogolt. Reggelig ásott. Nem zavarta a fagy, a csikorgó hideg, a szállingózó hó, ásott, ásott rendületlenül. Tavaszra minden talpalatnyi földet felásott.

Beletemetkezett örökre.

2

A Homok nem esett messze a falutól, jó föld volt, egy tagban három hold. Anna sokszor megjárta. Anyja telerakta kaskáját; kenyeret, szalonnát, zsírt, sót, paprikát küldött. Máskor ebédet; levest és galuskát.

- Vigyed, ne éhezzen apád.

Vitte. Végigkocogott az utcákon, a szélmalom mellett. A kemény, simára taposott gyalogút égette talpát. Pölös Gábor tavasztól őszig kint élt. Amikor először határozott így, kivitte őket. Gyalog mentek.

Hosszúra nyúlt a három hold, dűlőtől dűlőig, közepén kicsit dombosodott. Onnan végignézhettek a birtokon. Lerakták a batyut.

- Kunyhót építek - mondta az újgazda és a dombra mutatott. - Itt megvetem a lábamat.

Hallgattak. Melegen sütött a nap, az asszony levette kendőjét. Zöld kukoricaszárak térdepeltek a közelben. Férje cserépkorsóból ivott, nagyokat nyelt, szája két oldalán csurgott a víz. Kézfejével letörölte. Fejszét vett magához. A dűlőutat fiatal akácfák kísérték, kivágott néhányat. Felcipelte a dombra, levagdosta az ágakat. Szalmáért ment. Távolabb kazal árválkodott. Kézzel húzott jó kötélre valót, hátán felvitte a dombra.

- Estére meglesz.

Felesége kukoricát tépdelt, letaposta a talajt, vizet hordott a közeli csatornából. A nap gyorsan megszárította, keményre égette a földet. A kunyhó elkészült. Hazaindultak, lépegettek az út porában. Melegített.

- Apám nem jön?

- Nem. Vigyáz a földre.

Fáradtan mentek, zajok kísérték őket; tücsök szólt, halkuló kiáltások, szekérnyikorgás.

- Szomjas vagyok.

A szélmalom nem járt. Befordultak a kúthoz, felhúzták a vízzel teli vödröt. Ittak.

- Mi dolgotok az éjszakában? - kérdezte az öreg molnár.

- Jövünk a földről.

Zsebébe nyúlt és marék aszalt almát adott Annának, s a lány megeszegette. Tűz csapkodott végig rajta, ólommá vált a lábára rakódott por. Belezuhant az ágyba. Anyja forgolódott, köhögött rendületlenül. A szoba földjén barna foltokat hagyott a vér.

Pölös Gábor legtöbbször a kunyhó előtt várakozott. Hátát nekivetette a falnak, nézett a dűlőútra. Ritkán haladt arra szekér.

- Anyád jól van?

- Jól. Igazán jól van - mondta a betanított szöveget Pölös Anna.

- Hála istennek, a lakodalmadat is megéri.

Belépett a kunyhóba, amit módosan rendbe hozott, kívülről betapasztott, közelébe ólat épített, a kaskából kiszedte az ennivalót, elrakosgatta a vászonzacskókba, amiket odakötözött a kiálló ágakhoz.

Anna sohasem vitte haza üresen a kaskát, almával, szilvával, körtével rakta teli apja.

- El ne szórd, kár lenne érte.

Megsimogatta fejét, és sokáig figyelt utána.

A lány a kanyarból is látta, ha visszanézett.

Eső kergette be a szélmalomba. Csikorogtak a vitorlák, forogtak irgalmatlanul. Felment a lépcsőkön, ázott ruhája testére tapadt. A kaska elnehezült kezében.

- Fázol? Itt megmelegedhetsz, kivárhatod, míg elvonul a vihar. Mit viszel?

- Körtét.

- Nincs még termő fátok.

- Nincs. Az nincs.

- Honnét viszed?

- Apám küld édesanyámnak mindig valamit, ha kimegyek.

- Honnét veszi?

- Dolgozik érte.

- Rendes ember. Szedhetsz szilvát a fákról.

Lekísérte a lépcsőkön. Nyikorogtak, megvénültek a malommal.

- Javulást kívánok édesanyádnak.

Az eső elállt. Tócsák futottak össze. A szélső háztól visszanézett, integettek a vitorlák.

A homoki föld arannyal fizetett. Nem mindenkinek és nem minden időben. Pölös Gábor elvette, ami kiparancsolódott; jószágokat tartott, malacokat meg egy téglaszínű kecskét.

Anna sűrűbben járt ki. Hajnalban kelt, este vissza. Gyalog. Kapáltak, ismét kapáltak. Dinnyével próbálkoztak.

- Biciklit vehetsz, a fejemre nősz.

Sikerült a dinnye. A kerítésre krétával kiírták: dinnye van eladó. Anyja árulta. Öreg Gombostól kért kölcsön mázsát. Valahányszor megérkezett a lány, biciklijén dinnyét hozott.

Csépeltek. Asztagok katonás sora sárgállott. Öreg Boldiékra került a sor. Por kavargott, polyva szállt. A géptől kissé távolabb zsákokat dobáltak halomba, tele az új terméssel. A fiú odaballagott a zsákoshoz, tenyerét a lefolyócső alá tette, vizsgálgatta a szemeket.

Az első kocsival beszolgáltatásba vitte. Nagy gabonaraktárnál adogatta le a zsákokat, kapott kevés pénzt, cédulát, s elintéződött. Szekerek sora várakozott. Lekonyult fejű parasztok ültek a zsákokon. A géptől ide vezetett az első út.

Ismét telerakták a kocsit.

- Adóba visszük - mordult öreg Boldi a fiára.

Kevés búza maradt, abból kellett élni, kiszorítani a vetőmagot. Boldi vitte hazafelé. Csüngött a feje, mint amikor jég veri a termést. Anyja kijött elébe.

- Mi lesz velünk újig? - kulcsolta össze kezét. - Istenem, mi lesz velünk?

Megsárgította a leveleket az ősz, koronájukat rázták a fák. Aranyeső hullott. Kukorica, csomóba hordott tök virított az udvaron, és fegyelmezett csutkakúpok.

Öreg Boldi morzsolt.

- Belefáradtam - hagyta abba. - Beszéltem Munkás-elvtárssal, bevesznek a Csillagba. A földtől megszabadulunk, vigyék.

Felesége felegyenesedett:

- Ezért gürcöltünk? Erre áldoztuk az életünket? - Lerogyott a székre, mindjárt a kályha mellett. - Istenem, ide jutottunk... - takarta könnyeit kendőjébe.

Hajnalban felrakodtak a szekérre. Szomorú menet volt. Vicinális járt; nagyokat fütyült a mozdony, szuszogott, szuszogott éktelenül, s alig haladt valamicskét. A vonat ablakából parányinak tűnt a szekér, mesebelinek az apró lovacskák, mintha az egyszer volt, hol nem voltból léptek volna elő.

A Cserepes előtt, ami vásárkor csárda, máskor adóügyi hivatal, sorakoztak a sátrak. Kirakták áruikat az eladók, kimagasodott a sergő, a körhinta. Lehetett kapni kisüsti pálinkát és frissensültet.

A lópiacon csontos, agyonra nyűtt állatok, csontos, agyonra nyűtt gazdák várakoztak. Helyet kerestek, vártak. Zsibongott a vásár. Az állatoknak nem volt keletjük. Déltájban történt a megállapodás, átíratták a lovakat.

- Mennyit fizetnek adóba? - kérdezte Szentpéteri Ferus.

- Már mindent kifizettünk, a gatyám is ráment.

Maradt meg nem is a lovak árából. Öreg Boldi megnyálazta ujját, számolta kétszer. Zsebébe tette, belevegyültek a forgatagba. Kiabálás, lárma, alkudozás, csalás, evés-ivás, ez a vásár. A sergőnél lemezjátszó bömbölt.

- Válassz magadnak ruhát! Melyiket akarod? - kérdezte öreg Boldi feleségét és az egyik sátorra bökött.

- Inkább másra adjunk pénzt, annyira kevés, el se tudjuk költeni.

- Válassz!

Boldi is ünneplőt kapott. Mire hazagyalogoltak, esteledett. Csomagot szorongattak kezükben.

Aludt a család. Az asszony óvatosan kelt fel, összefogta mellén a használt inget. Meggyújtotta a lámpát, a szekrényből elővette új ruháját. Fáradtan pislákolt a lecsavart lámpa, gyér fényt árasztott.

Odaállt a régi, megvakult tükör elé. Magához tartotta az anyagot, nézte, megviselt arca hogyan rajzolódik ki, aztán felvette, idétlenül simított rajta, megigazította vállban. Sokáig állt a tükör előtt. Leült az ágy szélére, ült egészen elfeledkezve magáról.

Hetekig sírt. Valahányszor szóba került a föld, a Vörös Csillag, a lovak, félrehúzódott, aztán vörös, árulkodó szemmel került elő. Szántottak a Csillagban. Beállt két körmös a táblába, húzta a barázdákat.

- A földünket szántják.

- Már az övéké, aláírtam a belépésnek.

Öreg Boldi odaállt a falu végihez. Időnként megsimogatta borostás állat, sóhajtozott. Dobásnyira volt tőle a földje. Jól látta, ahogy a kormosok kék füstöt eregetnek. Enni se ment haza.

- Nekünk ezután sohase lesz lovunk? - kérdezte a fia.

- Sohase.

- Kocsink?

- Az se.

Szépnek látta birtokát. Az útmenti levélhullató fákat, az őszi fényben fürdő vidéket. Egymás után szívta cigarettáit. Aztán megmarkolta az egész csomaggal és belevágta a határba. Azt hitte, szívét dobta ki magából.

Levelet írt a szövetkezetből való kilépés érdekében. Elküldte Munkás-elvtársnak. Behívatták az irodába. Megnevelték.

A szelek belekapaszkodtak az út porába, és hajtották a falu felé. Zörgött a határ. Pölös Anna elhajtott a szélmalom mellett, nem forogtak a vitorlák.

Megállt. Visszatolta kerékpárját az ajtóhoz, nem tudott bemenni. Öklével verte, nem nyílt. Az aprócska tanyából öreg néne érkezett, ránézett csodálkozva.

- A malom leállt. Nem őröl többé.

A szélső háztól visszanézett. Nagy szél fújt, könnyen forgathatta volna a vitorlákat, de nem integettek. Élettelenül nyöszörögtek, siratgattak valakit. Elszomorodott, s már fel sem ült a kerékpárra, gyalogolt hazáig.

Apja kora hajnalban jött, hátán jókora batyuval.

- Csináljatok meleg vizet. Átnézek a szomszédhoz.

Régi fodrászüzlet, utcáról nyílott, ajtó kötötte össze a hálószobával, konyhának is használhatták. Kopott cégtábla hirdette: Gombos József fodrászmester. Belül kályha, asztal, fehérre festett lóca, a falon tükör. Öreg volt a mester, vendégek se nagyon jártak, utcabeliek s néhány ismerős.

- Megjöttél?

- Hideg már az idő. Jobb a családnál.

A fehér ruhát kirázta, nyakára gyűrte, babrált a hosszúra nőtt hajjal, hónapos szakállal.

- Sikerült a dinnye?

- Megjárja.

Lassan dolgozott, kétszer meggondolta, mit csinál. Reszketett a keze, fáradtan topogott. Időnként abbahagyta a nyírást, tartotta az ollót, nézegette az alakuló frizurát.

- Jó ízű volt. Jövőre lesz?

- Élni kell.

- Jövőre is ennék.

- Küldök én, tíz év múlva is.

Elkészült a hajvágással, a fehér ruhát kirázta, ismét nyakára gyűrte. Szappanozta arcát, sokáig pamacsolta. Kezében reszketett a borotva, húzott a kés, nem tudta már jól megfenni.

- A föld olyan, mint az ember, akit megszeret, azt szolgálja. Maga megélne már munka nélkül - nézegette Pölös Gábor a tükörben magát.

- Megélnék? Inkább elpusztulnék.

- Fizetek.

- Hagyjad. Dinnyét küldjél majd.

A kopottas, fehér lócára telepedtek. Füstöltek. Kint vigasztalanul esett.

Pölös Gábor halom pénzt borított az asztalra. Közelebb tette a lámpát, számolt. A forintosokat egymásra rakta, tízet egy csomóba. A tízeseket kisimította, szintén egymásra. Felesége és lánya ámulva nézte.

Terítőt hímeztek, kifordult kezükből a munka, megdöbbenve figyelték. Nem akarták hinni.

- Tehenet veszek - csapott homlokára a gazda.

Három részre osztotta, fehér vászonzacskót kerített, az egyik csomót belerakta. Kiment vele a szobából. A másik csomót zsebébe kotorta. A megmaradt pénzre mutatott.

- Vegyél ruhát Annának. Táncolni mehet.

A kemencepadkára ült, a szakajtó kosárból pirított tökmagot markolt, rágta, héját a földre köpte.

Anna beiratkozott a tánciskolába, hetenként háromszor járt a Népkörbe. A falak mellett lócák s asszonyok. Szeretett ide járni. Kísérték volna, de anyja elriasztotta a legényeket. A próbabált karácsonykor tartották. Leesett a hó, a faluszéli házacskák alig látszottak belőle.

- Gyere el, nézd meg a lányodat. Legszebb a bálban.

Pölös Gábor a kemencepadkán ült, ropogtatta a tökmagot. Anna átszaladt öreg Gomboshoz, megnézte magát a nagy tükörben. Sietve, idegesen öltözött. Fehér ruhát csináltatott.

- Megnőttél, csak a lakodalmadat megérjem - topogta körül az idős fodrászmester.

A termet színes szalagokkal díszítették. Pölösné szokott helyére ült, ölébe vette lánya kabátját. Zsúfolásig megtelt a Népkör. Középen szembeálltak a fiatalok, a lányok díszzsebkendőt adtak, a fiúk levelezőlapokat.

Anna rengeteget kapott, a bálkirálynő mégsem ő lett. Táncolt, jól mulatott. Mindenáron haza akarták kísérni.

- Szép szemed van - mondta Boldi. - Te leszel a feleségem.

Nevetett rajta.

Hajnalban értek haza, még égett a lámpa, apja szokott helyén ült. A földön töméntelen tökmaghéj szétterülve.

- Tavasszal paprikát ültetünk.

A lány levette ruháját, nézegette, a bál jutott eszébe, ahol Bendő Béla, a táncosa kétszer is kijelentette:

- Te vagy az igazi bálkirálynő.

A fehér ruhát derekánál összefogdosták, izzadságszagot érzett. A sok kéztől szürkéspiszkos lett a színe, mint nyáron a Homokra vezető gyalogútnak.

És másnap Bendő Béla elutazott. Felkapaszkodott a szuszogó vicinálisra, meg se állt Pestig. Még végig se sorolta, mihez lenne kedve, máris otthon, paplanos ágy és tisztaság várta. Mesébe illő természetességgel kínálta fel magát a város.

3

A tavasz hirtelen beköszöntött, virágokkal, reményekkel. Pölös Gábor kinyitotta a kunyhót.

- Ősszel mindent megvehetsz - mondta a lányának.

Megállás nélkül dolgoztak, palántákat neveltek, kapáltak, mikor mit kívánt a föld. Esténként lerogytak fekhelyükre, ki se nyújtózhattak, harmattal jött a hajnal.

A paprika vizet kívánt, az eső elkerülte a Homokot, fonnyadoztak a palánták, a gazda az égre tekingetett, arca elborult, sóhajtozott.

- Apám, megfürödnék a csatornában.

- Fürödj csak. - Lehajolt a palántákhoz. - Szomjasak vagytok, ugye? Csak estig várjatok.

Kapával kis barázdákat nyitottak. Vödrökkel, kannákkal hordták a vizet. Megmerítették, léptek néhányat, s kiöntötték. Elfáradtak. Hordták tovább. Csörgedezett a víz. Reggelre megöntözték a paprikát, életre kapott. Anna a kunyhóban lerogyott a földre, nyitott szemmel feküdt, fáradtsága elűzte az álmot.

Megjött az eső. Finoman permetezett a vidékre, kitartóan. Apja az ajtóból figyelte, nagyokat szívott a cigarettán, s kiköpött a palántákra. Leakasztotta a vászonzacskót, kiszámolta pontosan, amit megkívánt a törvény. Lánya másnap befizette.

A dinnye utóját szedték, halomba hordták az út mellé. Kijött Pölösné. Amikor megpillantották, felegyenesedtek, megállt kezükben a munka, rosszat sejtettek.

- Lefoglalták a tehenet. Fizetni kell adóba.

Lekuporodott a földre. Hűvösödött.

- Egyszer már kifizettük, mennyit akarnak?

- Mindenki panaszkodik. Dinnyéért jönnek, paprikáért, elmondják a maguk baját. Nehéz idők járnak.

Pölös Gábor a dinnyeindát tépegette.

- Mi lesz velünk? Oda a termés.

- Elvitte a törvény. Ki érti? Milyen törvények ezek? - tördelte kezét a beteg asszony.

Anna biciklijén vitte haza anyját.

Öreg Gombosnál várakoztak. A mester öreg Boldit nyírta.

- Hírlik, beléptél a kolhozba - mondta Pölös Gábor. - Elébed lökik a közös csajkát.

- Beléptem.

- És a kilépési nyilatkozat?

- Nem rád tartozik.

- Adtál a családodnak vacsorát?

- Mindenki fordítaná, ahogy legjobb. Belefáradtam, kimerültem, beletörtek. Rosszabb nem lehet - lépkedett el Jobbágy Boldizsár.

- Kétszer fizettem én is adót.

- Se kenyerünk, se zsírozónk.

- Munkás-elvtárs kolhozában se lesz.

- Békében hagynak. Kenyér is kerül.

Öreg Gombos rendezgette ollóit, késeit, összesöpörte a padlóra hullott hajcsomókat.

- Egyre nehezebb az élet.

Sokáig nyírta, borotválta szomszédját.

- Jól vagy?

- Jól.

A szomorúság ideje látogatta őket. Sehová se jártak. Kenyér, tej, krumpli hajában, bolti zsír került. Az asszony falra való terítőket varrt, Pölös Anna csipkét kötött. A maguk szegénységét, csendességét élték.

- Nem vágunk. Stafírungot vegyél.

Pölösné leakasztotta a lámpát a falról, belelehelt az üvegbe, fehér ronggyal törölgette. Lánya behúzta a szobába a nagy ládát, kinyitotta a lakatot. Régi láda volt. Belül száraz, tiszta ruhával törölte, kívül nedves ruhával. Újságpapírt tett az aljába, arra fehér csomagolópapírt. Asztalra, kanapéra, ágyak tetejére terítette a stafírungot, a menyasszonyi ruhának valót. Gyönyörű volt, hófehér. Nem illett szegény helyre.

Nézték a ruhákat. Látták, eladó lány Anna. Apja megszokott helyén köpködte a tökmaghéjat.

- Nem leszel hitványabb más kölykénél.

- Gyönyörű menyasszony leszel, csak megérhetném - csillogott a lázas Pölösné szeme.

Simogatta a drága ruhákat, összehajtogatta és rakosgatta, papírral letakarta. Lakatra zárta a ládát, kihúzta a kisvégibe.

- Te boldogabb leszel.

Boldival a mozinál találkozott. Vasárnap délutánonként sétálgattak a lányok a piactéren, az előcsarnokban többen álldogáltak, jegyet váltottak, vártak a vetítésre. Valamirevaló lány, legény nem hiányozhatott a korzóról. A Fényesben szólt a zene, kihallatszott a piactérre. Ünnepeken sergőt, körhintát, céllövöldét állítottak.

Mire besötétedett, kiürült a tér, eldobott zacskók árválkodtak a betonon. Az artézi kút kereke csikorgott. Kivágódott a Fényes ajtaja, férfiak dülöngéltek a legközelebbi fához. Éjfél után ijedt csend borult a falura, álmodtak a házak. A reggel keserű íze üzent értük.

Télen a vasárnapok szegényebbre sikerültek, elmaradtak a séták. A mozi előcsarnokában zsúfolódtak, a fiúk pattogatott kukoricát dobáltak. Pölös Anna jegyet váltott. Mögötte Boldi hajolt a pénztárhoz.

- Mellé kérem.

Mentek haza. Hirtelen átölelte a lányt és megcsókolta. Pölös Gábor meglátta.

- Gyertek be, ne kint ácsorogjatok.

Az esték ugyanúgy teltek. Szombatonként bekopogtatott a fiú, tanyáztak a padkán, tökmagot rágtak, előkerült a kártya.

4

Újévkor látogatóba jöttek öreg Boldiék. Pölös Gábor bekötött üveget hozott a kamrából. Iszogattak, süteményt tettek az asztalra.

- Anna sütötte.

- Finom, igazán finom.

- Nálunk meglakhatnának - mondta öreg Boldi. - Amíg viszik valamire.

- Segítem őket, csak az aszály, a jég ne látogassa a Homokot.

- Telik az idő rajtunk - igazított kendőjén Pölösné. - Istenem, csak a lakodalmat megérhetném.

Pölös újra kiment az istállóba. Ellett a tehén, egész éjszaka világolt a lámpa. A borjú ott feküdt tisztán a Boris mellett.

A jégcsapok lefonnyadtak az ereszekről, a határban szürkés foltok bújtak elő a hóból. Meleg párát lélegzett a föld, gyors erecskéket nyeldesett a homok. Tavaszodott.

Összekészítette a batyuját, türelmetlenül nézelődött a parányi lakásban, nyugtalanul várakozott. Lépett párat a szobában, aludni nem tudott, virradat előtt felöltözött, rágyújtott. Március végén a téglaszínű kecskét kivezette a kunyhóhoz. A napok gyorsan múltak, a föld megállás nélkül parancsolt. Dinnye, kukorica, paprika - három holdon.

Anna letette a barna, ragacsos veknit és a bolti zsírt. Sokáig nézett a lába elé.

- A tehén megdöglött az éjszaka.

- A Boris? - kérdezte bizonytalanul apja.

Kapájára támaszkodott. Kalapját feljebb tolta, izzadság fénylett homlokán. Mereven nézett az útmenti akácfákra. Szikáran, keményen fogódzkodtak, a földbe. A legszívósabb fák. Mindenütt megélnek, elpusztíthatatlanok.

- Ő is elhagyott?

- Kivitték.

Markába köpött, kapált rendületlenül. Jó időre felegyenesedett.

- Anyád jól van?

- Jól.

Forróságtól lihegett a határ, esőért könyörgött.

- Este locsolunk. Addig pihenj, lányom.

Az akácokkal együtt vitt az útja. A dögtemetőhöz ment. A sintér árnyékban feküdt a fal mellett, hortyogott, legyek rajzottak körülötte. Két községi szamár békésen pihent a kordénál.

- Ébredj, te. Kihoztad a tehenemet. Elástad?

- A doktort várom. Felbontja - vakargatta szőrös mellét a sintér, majd kifújta az orrát.

Pölös Gábor a tehenéhez lépett. A tehén nyitott szemmel feküdt, élettelenül. Felfúvódott.

- Szegény Boris, szenvedhetett. - Elhessegette róla a legyeket. A sintér agyonfoltozott nadrágban, földszínű ingben, mezítláb álldogált.

- Jó tehén lehetett. Nagy tőgyű.

Pölös Gábor cigarettával kínálta.

- Kettőt vehetek?

Egyiket a füle mögé tette, élvezettel szívta a másikat.

- Jó gödröt áss. Pihenjen békében.

Pölösné a ház előtt ült. Foltozgatott.

- Vártalak - nézett az urára.

Melléje telepedett. A nap erőtlenül világította meg őket. Sokáig így maradtak. A kocsiútról szekerek zavartak port.

- A borjút kiviszem.

- Minden meglátogat bennünket, így járok én is.

- Őszig sokat nő, legyen öröm a gyerekeknek.

Öreg Gombos topogott hozzájuk. Mondta:

- A szegénység, ha egyszer megfogja az embert, nem engedi el magától.

Az asszony dinnyét hozott a kamrából, nyelték a hideg falatokat. A magokat a lábuk elé köpködték.

- Veszel tehenet? Megsegítenélek.

- Nem kell az már nekünk - intett leverten Pölös Gábor.

Kötéllel vezette a borjút. Lánya kapával egyengette a víz útját.

- Legyetek vele szerencsések.

A nyár megaszalta Pölös Gábort. Elszárította kedvét. A kunyhótól messzire látott, kereszteket, asztagokat, kocsikat. Vitték az adóbúzát. Az emberek elfelejtettek mosolyogni.

Anna szólt:

- Búcsú lesz. Nem jövök.

A templomnál utcahosszat sorakoztak a sátrak. Rokonok, hivők, bazárosok sereglettek, imádkoztak, részt vettek a körmenetben, jókedvűen itták a sört. Feketébe öltözött asszonyok hagyták otthon mindennapi életük szürkeségét.

Similabdát, zsákbamacskát árultak. Mezítlábas gyerekek rúgták a port, körülállták a sergőt, várakoztak a céllövöldénél.

Boldi elvitte a lányt. A templomban keresztet vetettek, végighallgatták a misét, a fiú szerencsét próbált puskákkal, zsákbamacskával, de nem nyert. Mézeskalács szívet vett, közepén tükörrel. Brosstűt is, ráírva: Anna. Pölösnének fakanalat.

A búcsúsok árnyékba, fák alá, árokpartokra ültek, kibontották a kendőkbe kötött ennivalót, sültet, tésztát, kinek miképpen adódott. Ettek. A felkavart por szállt, észrevétlenül megtelepedett ruhájukon, életükön, vérükbe ivódott. Bőséges lakomát csaptak, bort ittak, elsírták apró életüket. Boldi a lányos háznál ebédelt. Este a Fényesbe mentek. Aztán megint rájuk szakadtak a mindennapok.

Megöregedett az ősz. Kihűlt a dűlőút pora, búcsúkörüket régen megírták a fecskék. Az akácok mutatták az időt, sírtak. Hullatták sárga könnyüket, a téglaszínű kecske fellegelte.

- Hívd ki Boldit! - amikor megérkeztek, Pölös Gábor megkérdezte:

- Egybekeltek?

- Egybe.

- Itt a borjú, vigyétek.

Elszomorodott a táj, eső áztatta egyhangúan a földeket, a levegő lehűlt. A gazda készülődött, összeszedegette vászonzacskóit, szerszámait. Nézegette a Homokot. Ilyenkor is szerette. A fák megcsúnyultak, kopaszon, tehetetlenül állottak az őszben. Megfeketedtek, mint a halottak.

Anna felmázolta a szobát, homokot szórt szét. Parazsat kapart a vasalóba, amikor zörgették a kaput.

- Nyissák ki!

Idegenek voltak, és Szentpéteri Ferus, a végrehajtó.

- Pénzük van?

- Honnan lenne? - kulcsolta össze kezét Pölösné. - A tehén megdöglött, még az ág is húz bennünket.

- Búza, kukorica, gyümölcs?

- Semmi a világon.

- Lefoglaljuk a bútorokat.

Írták, ami szemük elé került. A kisvégiben megtalálták a ládát, lerugdosták a lakatját.

- Ehhez ne nyúljanak, a stafírungom.

- Más kell a legénynek - nevetett Szentpéteri Ferus -, csak azt le nem foglalhatjuk.

Kiszedték a ruhákat, az ágyra tették, aztán visszagyűrték a ládába. Annának megizzadt a tenyere. Az ágynál állt, hátratett kezével gyűrögette a terítőt. Anyja nem mert elmozdulni a padkától, sírni sem tudott.

- Lefoglaljuk. Fizessenek, mert lőttek az esküvőnek. Úszik a kelengye.

- Ezt nem tehetik! Nincs igazság a világon!

- Nincs? - markolta a lány karját az egyik idegen.

- Takarodjanak innen! Kifelé!

- Nézd a szüzecskét, lángra gyúlt.

- Átkozottak.

Pölösné semmit sem szólt. Ült a padkán, kezét ölébe ejtette, sápadt arca fénylett a délutánban. Később az ablakhoz lépett, nem járkáltak az utcán.

- Átmegyek Gomboshoz.

Nemsokára visszajött, megrázta Annát, intett, kövesse. A kisvégiben felnyitották a ládát.

- Köss két batyut! - A hátára vette. Az utcán akkor gyúltak fel a villanyégők.

- Viszem én, jobban bírom, anyám.

- Nekem kell vinnem, senki másnak.

Meggörnyedt a teher alatt. Kétszer fordult.

- Semmit se tudsz, semmit az égvilágon.

Nem aludt. Nyugtalanul forgolódott, vért köpött. Féltek. Anna eddig sohasem félt.

- Minden jóra fordul, ne sírj. Te boldogabb leszel, mindenképpen boldogabb.

Pölös Gábor zörgetett.

- Foglalni voltak. Elviszik a ruhákat, a kelengyét - gyűrögette kezét a beteg asszony.

- Kik voltak? Ferusék?

- Idegenek jöttek vele.

- Nem adjuk. Vigyék, ha merik.

Bezárta az ajtót, a kulcsot zsebébe tette, elrohant.

Anna lebbencset főzött. Ideges volt, sírt, anyja nem kelt fel az ágyból, megsárgult, csonttá fonnyadt az éjszaka. Apja fáradtan ért haza, meg se borotválkozott, haját se vágatta le. Szokott helyére ült.

- Az esküvő nem marad el. Voltam a tanácsnál.

Felesége aszott kezét kinyújtotta a dunna tetején.

- A ruhákat Gomboshoz vittem. Megőrzi.

- Ő meg.

Asztalon volt a leves. A lány hozott három tányért és kanalakat. Apja nem mozdult a padkától, hátát a kemencének vetette.

- Megtaláltam Szentpéteri Ferust. Marokra fogtam a kabátját. Szegény emberrel hogy tehettek ilyet? Makogott és megijedt.

- Jaj, csak nem verted agyon?

- Félt. Láttam, hogy nagyon félt. Beleköptem a szemébe.

Az asszony az ujját tördelte.

- Rossz vége lesz ennek. Meglásd, rossz vége.

- A ruhákat nem viszik el, de abban nem esküdhettek, feltűnés nélkül, dínomdánom nélkül lehet a lagzi. Megparancsolták.

- Összeállunk, mint a cigányok?

- Feketében kell esküdnöd.

- Feketében? Az én lányom feketében?

- Nem tehetik velünk. Ezt mégse tehetik.

- Szegény emberrel mindent megtehetnek. Mindent. Értitek? - vakargatta szőrös állat a kertész.

Anna az ablakhoz lépett, nézett az utcára, eltakarta könnyeit.

Az esküvőre felkelt Pölösné, korán megfogta mindhárom tyúkját, lakodalmi ebédet készített, birkahúst szerzett, és a bekötött üveget asztalra tette, lánya tésztát sütött, fodrászhoz ment.

Ebédre eljöttek öreg Boldiék, a két násznagy és öreg Gombos. Keveset beszéltek, kínálgatták az ételt, töltögették a poharakat. Feketében voltak valamennyien.

Megeskette a fiatalokat a pap. A templom előtt senki sem várakozott.

A vacsorát öreg Boldiéknál tálalták, beosztással, mint az ebédet. Csendes kis lakodalom volt, cigányt se fogadtak, vendégek se jöttek, gyorsan elmúlt. Ettek, ittak, búcsúztak. Nóta se hangzott. Pölösné megcsókolta lányát.

- Légy boldog! Ne félj, a fekete szín is szerencsét jelent.

Hazamentek, Pölös Gábor a padkára telepedett, felesége holtfáradtan zuhant ágyba, köhögött és köpködte vérét.

Boldiék lefeküdtek.

- Boldogok leszünk?

- Igen. Azok leszünk. - A sötétből előtűnt Szentpéteri Ferus gúnyos arca. - Félek - súgta Anna. - Félek, anyámnak nem lesz igaza.

Pölös Gábor hazahajtotta két malacát a Homokról. A téglaszínű kecske vidáman kocogott vele, egyenesen az átvevőhelyhez. Szentpéteri Ferus várta. Nem kiabált, nem fölényeskedett.

- Két hízó - morogta a kertész.

- Mire vár? Tapsra?

- A kecskét is vigyék.

- Arra még nincs törvény. A kecskére még nincs.

Pölös Gábor végigment a főutcán. A piactéren megszólalt a hangszóró, recsegve adta hírül, a falu teljesítette beadási tervét. Zene szólt.

A mozi sarkánál állott jó ideig, a kecske a lábához dörzsölődött, majd a tanácsháza bejáratához ment, szétnézett, senki se járt arra. Odarondított.

Anna megetette a borjút, a tyúkoknak kukoricát lökött, takarított, főzött. Begyújtott kis kerek kályhájukba, vizet tett rá a lavórban. Amikor Boldi megjött, lemosta a hátát. Ültek a sötétben, a tűz fénye világított. Parányi volt a szoba, sifon, ágy, kályha benne.

- Hideg tél lesz. Tüzelőnk nincs.

- A Csillag segíthetne - bújt urához a fiatalasszony.

- Szegény az is. Mint mink.

A kályhában meg-megpattant a gally. Kinyitották az öntöttvas ajtót, megvilágosodott a szoba.

- Tavasszal könnyebb lesz.

Pölös Gábor eltanyázgatott náluk. Kisszéket tett a kályha közelébe, pirosan izzott az öntöttvas.

- Mint a vér.

- Anyám jól van?

- Jól. Étvágya is van.

- Még fekszik?

- Fekszik.

5

Csepegtek a jégcsapok, lyukakat ástak a földbe, abba temetkeztek. Boldi mosolyogva jött a Vörös Csillagból.

- Lakásunk lesz, kiköltözünk a majorba. Talpra állunk.

Kibújtak a füvek, a fák rügyei meghíztak. Kocsi állt a kapuban. Kivezették a borjút, a saroglyához kötötték, ágyat, asztalt, széket, kályhát raktak a derékba. Elfért.

- Legyetek szerencsések - integetett utánuk Jobbágy Boldizsárné.

Megdöbbentek a majorban. A hajdani kastély mellett megroggyanva sorakoztak a cselédházak, kopottan, vigasztalanul. Elnyűtt ruhákban gyerekek, koszosan, szánalmasan, takony csüngött orrukból. Megrozsdásodott, szakadozott drótkerítés volt az épületek előtt. Parányi ablakok bámultak a közeledő szekérre, papírral, rongyokkal pótolták a kitört üveget.

Kinyitották az ajtót, félénken léptek a konyhába. A szobában kemencét találtak. Nem tudtak örülni.

- Ne félj, berendezzük. Jó lesz - ölelte meg Boldi a feleségét.

A cselédsoron egyforma volt a szegénység. Egyforma nagy. Elkoptatta az embereket, fáradttá, hitetlenné tette. Boldiék mellett Novákék laktak, Péteriék és Potornaiék szemközt. Sok gyerekkel.

Megjöttek a majorból, a sifonból kenyeret vettek elő, vágtak belőle, kiültek a küszöbre, csámcsogtak, rámordultak a gyerekekre, sokáig üldögéltek, vakarództak, cigarettát sodortak. Az orgonabokrok rügyei nagyra nőttek, távolabb megvénült fák búslakodtak. Az asszonyok kiteregették száradni a ruhákat. A házak faláról tenyérnyi darabokban hullott a mész, a vakolat.

A tavasz jó.

Boldi ásta a parányi kertet, Anna gereblyézett. Novákék közömbösen figyelték, boldogan ültek a ház előtt. Boldiék elkészültek, s a fák alatt tüzet raktak, két gallyat meghegyeztek, rátűzték a szalonnát, vöröshagymát tisztítottak, a nyárs hegyére szúrták, a szalonnát megforgatták a tűz fölött, a zsírt kenyérre csöpögtették. Anna hamar abbahagyta, harapdált a kenyérből.

Novák feltápászkodott, bement, kenyérrel, szalonnával tért vissza. Felesége kullogott utána.

- Rágondoltuk magunkat.

A tűz arcukba világított. Észrevétlenül szállt az este, megszürkült a vidék. Anna kettétörte kenyerét, és a Józsi gyereknek adta, Boldi a lányoknak. Mohón falták, arcukon csillogott a zsír.

Novák dobott a tűzre. Szürke, fonnyadt arca volt, földszínű. Rekedten fel-felnevetett, hiányzott elöl a foga.

- Kenyér legyen, meg szalonna. Akkor elvagyunk.

Nagyokat nyeltek. A gyerekeknek újra törtek a kenyérből, mutatóba szalonnát vágtak hozzá. Sokáig ültek a parázs körül, piszkálgatták.

- Jó hely. Nem bánt bennünket senki. Megszokják, szegény ember ne válogasson.

Eltaposták a parazsat, az asszonyok a gyerekekkel előreszaladtak. Az emberek szívták cigarettájukat, az ólak felől zajok botladoztak.

- Pihenjünk.

Ritka volt az ünnep, nem tartottak névnapokat. Az ünneplő ruhák szekrényben dohosodtak, Potornainak, Nováknak az se volt. Húsvétra kifáradtak a böjti szelek, melegen sütött a nap, a gyerekek locsolkodni indultak a faluba, az asszonyok ágyaltak, fölseperték a szobákat, fölmázolták, és homokot szórtak a földre. A lavórba vizet öntöttek. Megmosdatták a kicsiket, a sifonba dobált ruhák közül kiválasztották a tisztábbakat. Vendéget nem vártak. Nem jártak locsolkodni, húsvétot köszönteni, ismerték egymás szegénységét.

Potornai és Novák borotválkozott. A lavórban vizet hoztak, félmeztelenre vetkőztek, mosakodtak. Tiszta ingbe bújtak. A lányok virágért mentek. A megvénült fák alatt, a dombon illatoztak az ibolyák, a jácintok, orgonabokrok zöldelltek. A termő fák fehérbe öltöztek, szép volt a vidék, takarta a szegénységet.

Nemes Lajos az alsó cselédházakban lakott. Nekitámaszkodott a drótkerítésnek.

- Munkára, emberek. Hasatokra süt a nap.

- Süthet. Csak süssön jó melegen.

- A jószágokkal mi lesz? Etetni kell. A teheneket fejni.

- Nem dolgozunk. A jóistennek se dolgozunk - csapott Potornai a Novák vállára.

- Ilyet mégse tehettek.

- Kitanítasz bennünket?

- Akkor csinálom magam.

- Igyekezz, mert elszaladnak a tehenek - hahotáztak, térdüket verték jókedvükben. - Szólj Munkás-elvtársnak. Neki se árt.

Az asszonyok tüzet gyújtottak, készítették az ebédet, Novákné kötényébe krumplit szedett, hámozta, Józsi fiuk csatos üvegben bort hozott, Novák szájához emelte, majd odanyújtotta Potornainak.

Kiürült az üveg. Potornai küldött borért. Az eresz alatt hátukat a falnak támasztották. Elláttak az istállókig, a kocsiútra.

- Dolgozni kéne. Fizetés meg nuku.

- A seggünk kilátszik a nadrágból.

Mérgesen kortyolták a bort, Novák feltápászkodott, feljebb húzta nadrágját, megkerülte a házat. Vizelt.

Odébb, ahol gyerekek játszottak, állt a kőkrisztus. A grófnő csináltatta. Mellette vitt a gyalogút. Nem járt imádkozni a dombra senki, a szegénység megölte a hitet. Most virág díszlett a kőkrisztus lábánál.

- Virágot vittek neki - mutogatott arra Novák.

- Szarok rá. Érted? Letojom a piszkos világot.

A major fáin vadgalambok búgtak, a konyhából paprikás krumpli illata csapódott. A nap erősebben sütött. Ismét kifogyott az üvegből. Lerántották bakancsukat, kényelmesen dőltek el a meleg földön.

Megfőtt az ebéd, Novákné kopott zománctányérokba szedett a gyerekeknek, két kanalat szúrt egy tányér paprikás krumpliba. Férjének kivitte a tálban. Potornai bent ebédelt.

Pölös Gábor jött a faluból, Anna levessel kínálta, bundás kenyérrel.

- Urad?

- Dolgozik.

- Jól éltek?

- Élünk.

- Az idén paprikát ad a Homok. Nem győzöm egyedül - törölte meg száját a kertész.

- Hívjon valakit.

- Kit hívhatnék?

Boldi fáradtan érkezett, felgyűrte könyékig ingét, sietve evett.

- Hárman dolgoztunk az egész majorban Nemes Lajossal és Péterivel.

A szegénység savanyú szaga szállt a kitárt ablakokból. Délután kitanyáztak valamennyien.

- Akkor volt nagy locsolkodás, amikor mi jártunk.

- Új ruhát kaptam. Abban mentem.

- Nagyapáméknak háza volt, ablakokkal.

- Régen volt - böffentett Novák.

- Nem olyat építenék. Északra nézett az ablak, nem sütött be a napfény.

- A déli fekvésű jobb.

Potornai Zsuzsa meghozta csatos üvegben a bort, kézből kézbe adták. Pölös Gábor kalapjához emelte a kezét.

- Isten áldjon.

- Áldhatna. De elfeledkezik rólunk.

- A ház előtt szőlőt telepítenék.

- Hülyeség, értitek? Minden hülyeség. A ház is, a szőlő is - kiabálta Potornai.

- Egyszer a cselédházak összedűlnek - szólt Péteri.

Rozoga széket hoztak az asszonyok, rátették a lavórt, Novákné hajcsavarókat, fésűt és rongyszalagokat vett elő. Megmosta Potornainé haját, fésülte, belerakta a csavarókat, ügyeskedett.

- Elmehettél volna fodrásznak. Fehér köpenyben dolgoznál, finom kezed lenne.

- Finom - komorodott el. Cigarettára gyújtott, mohón fújta a füstöt. - A sarkon volt fodrászüzlet, mindig arra jártam, néztem, bámultam órákig. Anyám elébem jött, megfogta a kezem és elráncigált. Megvert, kizavart kapálni.

Erőltetve nevetett, elöl hiányzott két foga. Hosszú, formátlan ruha csüngött rajta. A férfiak ittak, tenyerükkel törölték szájukat.

- A vályogokat kiverném - kezdte újra Novák. - Nagy portát vennék.

- Gatyád sincs.

Nem hallgatott. Fogott egy ágat, és a lábuk elé rajzolt.

- Ilyen megfelelne.

Elcsendesedtek, mereven bámulták a rajzot. Az asszonyok is rájuk figyeltek.

- Nem láttam ilyet senkinek. Jó formájú. Hol láttad?

- Sehol, csak úgy kitaláltam.

- Hülyeség - köpött a rajzra Potornai. - Ennivalónk sincs, éhen döglünk.

- Nem hülyeség - mondta Péteri. - Reménykedni szabad.

- Egyszer mindőnknek jóra jön - szólt Nemes Lajos.

Potornai felhajtotta maradék borát, esetlenül kászálódott, dülöngélt. Beletaposott a rajzba. Ijedt arccal ültek az asszonyok, de a férfiak nem szóltak. A nap erőtlenül sütött, gyerekek szaladtak a dombról.

Tántorogva jött vissza, megállt a porba rajzolt háznál. Koszos lábujjával újrahúzgálta a vonalakat: otromba, kivehetetlen tákolmányt. Leköpte.

- Kurva istenit! Nekem még ez se sikerül!

Mérgesen tekintett szét, meglátta a kőkrisztust.

- Miért büntetsz? - röhögött kínjában. Vállát nekivetette és kidűtötte.

Kora hajnalban visszaállította a kőkeresztet.

Megszépült a vidék. Virágillatban mosdottak a fák, most Péteri ásta fel parányi kertjét. Novák álmosan dörzsölte a szemét. Az istállónál várakozott a körmös traktor. Csípős volt az idő, harmat maradt a kormánykeréken, a Józsi gyerek felkapaszkodott az ülésre, markolta, szorította a kormányt, apja már a hengerfejet melegítette.

Boldi és Potornai alomszalmát szórt a tehenek alá. Hallatszott a körmös pufogása.

- Vigyétek innen azt a roncsot, ne püfögjön - kiabálta ki az istállóból Potornai.

Az asszonyok száradni terítették ki a ruhákat, szekerek döcögtek. Álmosan ténferegtek a gyerekek, hátramentek, pisiltek és vakaróztak. Péteri Jutka nem totyogott ki, beteg lett, hirtelen ordítani kezdett, arca megfeketedett. Anyja ijedten szaladt a szobába.

- Mi bajod, kislányom? Hol fáj?

Ordított, arca egészen megkékült.

- Fáj, mama - mutatott a fejéhez. Sírt keservesen.

Péteriné felkapta, szaladt vele a dombon, a faluba.

- Istenem, atyám, csak Jutkának ne legyen semmi baja - hadarta a kőkrisztusnál.

Szaladt tovább. Az orvosi rendelőben lerogyott a székre. Mentőkért telefonált az orvos.

- Kórházba vitetem, nagyon beteg.

- Doktor úr, ugye meggyógyítják?

Fölébe hajolt. A kislány mozdulatlanul feküdt. Arca eltorzult a fájdalomtól, fekete volt, mint a szomorúság.

- Megoperáljuk, kifázott szegény.

- Ugye meggyógyítják? Doktor úr, segítsen már rajta!

Leült a kórház előtti padra. Autók, kocsik szaladtak, az állomásról gyakran hallatszott a mozdony füttye. Sokan igyekeztek arra, esteledett, indultak a vonatok. Felgyújtották a villanyokat. Kilépett az orvos.

- Meggyógyítják?

- Epilepsziás. Felvágjuk a fejét.

Akkor már nem tudott sírni. Térdelt a tiszta fehér ágy előtt, gyűrögette a paplan szélét.

- Kislányom, figyelsz?

A beteg szeme meg se rebbent.

Péteriné hazaindult. Döcögött vele a vonat, a kerekek átcsattogtak emlékein. Minden lepergett előtte, egész élete, ami most értelmét vesztette. Nevetségesnek látta a víziciberés, görhés napokat, a görcsös, filléres takarékoskodást, mindez hirtelen nem ért semmit, hiszen nagybeteg lett Jutka, s ki tudja, megmarad-e.

Hajnalra ért haza, nekivágott a dombnak, fáradtan vonszolta magát. Lerogyott a kőkrisztushoz.

- Tégy csodát! Ne vedd el a lányomat!

Férje feljött hozzá, szelíden megfogta karját és vezette a cselédházakhoz.

- Ne félj, meggyógyul.

Péteri Jutkát hazavitték. A gyerekek körülfogták a fehér mentőautót, bámulták. Az ablaknál feküdt a nagybeteg, nézett közömbösen, nem ismert meg senkit. Szeme rebbent néha.

- Kislányom, mit tettek veled? - törölgette a szemét Péteriné.

A mentősök mondták:

- Nem tudtak rajta segíteni, kétszer felvágták a fejét. Kifázott. Itthon jobb dolga lesz.

A mentőautó után szaladtak a gyerekek. Péteri leült az ágy szélére, felesége sírt.

- Rossz helyre születtél, Jutka.

A dombról lehallatszott a vidám zsivaj, kiabálás.

“Agacsi, neked szarik a csacsi
Neked meg a talián, kétkerekű taligán...”

Behajtotta az ablakot, szembefordult férjével:

- Elköltözünk innen. Nem bírom tovább.

- Hová költözhetnénk?

- Mindegy, csak gyerünk.

- Maradnunk kell, még maradnunk.

Sírt a kislány, anyja megitatta, ám a zsíros kenyeret hiába nyújtotta, nem vette el. Keze mozdulatlanul, bénán feküdt.

- Istenem - kapott szeméhez Péteriné és kiszaladt a szobából.

Postások szálltak le a teherautóról, vezetékes rádiót szereltek. A cselédháziak sietve jöttek, megálltak a házak előtt, rágyújtottak.

- Rádiónk lesz.

- Ingyen adják. Tíz forint havonta. Megéri.

- Meg. Kiabálhat a gyerekeknek.

Jutkát kivitték, árnyékba tették a vackát. Nováknál szólalt meg először a rádió, hangosan ömlött a zene, elhallatszott az istállókig.

- Feltették a hazugságládát.

A postás gyakran fordult. Pedig a cselédháziak nem vártak levelet. De rákaptak a totózásra.

- A szerencse idejár - újságolta Potornai. - Tíztalálatosunk van.

Mentek a városba. Keveset fizettek, elvásárolták rögtön, megittak pár pohár bort. Amikor hazaértek, körülvették őket, kíváncsian nézegették a vásárolt holmit: harisnyát, inget, két olcsó gyermekruhát.

- Ennyi az egész? - kérdezte Péteri. - Ezért nem érdemes a városba utazni.

- Lesz nekünk még találatunk, főnyeremény is.

- Na, ha arra vártok - mondta Nemes Lajos -, üres marad a kamrátok.

Előleget fizetett a Csillag. Novák közvetlenül Potornai után lépett az irodába. A pénztárosnő barna papírzacskóban adta a pénzt.

- Itt írja alá.

- Minek?

- Anélkül nincs fizetés.

- Nincs?

- Egy fillér sincs.

- Nem értem a betűket, az istennek se értem.

- Rajzoljon keresztet.

Potornai két keresztet írt a papírra, hosszú, szálkás vonalakat húzott. Megizzadt a homloka.

- Jól van?

- Jól.

Novák szintén keresztet tett. Számolás nélkül dugta zsebébe fizetését.

Az asszonyok elébük siettek, később a faluba igyekeztek.

Potornainé ócska táskát szorongatott. Vásárolt. Férje a kocsmában időzött. Fröccsöt kért. Jós Sándor teli pohár mellett búslakodott, lassan kortyolgatott italából. Amikor pénzhez jutott, megivott pár pohár bort, és szomorú gondolatai támadtak a világról. Előhúzta kis fekete tokjából a pikulát, megnyalta a száját, bánatos dalokat játszott.

- Jól csinálod - kiáltotta Potornai. - Igyál velem.

Pölös Gábor kint élt a Homokon. A téglaszínű kecske vidáman legelgetett a kanálisparton, tőgye megduzzadt. Jós Sándor odament a kunyhóhoz, levette válláról ásóját.

- Itt ástam, kitelt.

- Miből élsz?

- Hát csak úgy élek.

- Hol laksz?

- Akadnak jó emberek.

Könnyű, tavaszi este volt, a kanális partján és a vízben békák lármáztak.

- Felfogadnálak. Sok ez a föld nekem.

Cigarettával kínálta, nagyokat szívtak, ráérősen.

- Ismertem anyádat, jó asszony volt.

- Jó.

- Jósolt. Eljárt a házakhoz mosni, takarítani. Nekem is jósolt. Mutattam neki a tenyeremet. Miket mondott!

- Mindenkinek az igazat.

- Igazat? Azt mondta, hogy házam lesz, földem meg minden. Szerencsével járok. Lovakat veszek, a kamrám tele búzával. A föld meg ez a kunyhó, ennyi lett. Mégsem haragszom anyádra.

- Szerették. Behívták a házakba, jósoljon az életükről.

Besötétedett. A gazda megigazította vackát, Jós Sándor nem mozdult.

- Hol alszol?

- Elalszom a földön.

- Van hely kettőnknek.

Tüzet raktak, néztek a parázsba, a füst elűzte a szúnyogokat. A fekete pikulából bánatos dalok üzentek.

Pölös Gábor sűrűn megfordult a faluban. Felesége mindig feküdt, ellátta ennivalóval, a kútról vizet vitt. Öreg Gombos gyakran bekopogott.

- Javulsz már?

- Nem kelek fel többet. Legalább az unokám születését megérhetném.

- Megéred. Ne félj.

Anna meglátogatta anyját.

- Csak az unokámat láthatnám.

- Miket beszél? Meggyógyul.

Hazajött az apja. Pölösné behozatta a kisvégiből a ládát, odahúzták az asztalhoz, a lámpa fényében jól látták a fekete ruhát.

- Előkészítettem mindent, a párnámban pénzt találtok.

- Miket beszél!

- Ne sajnáljatok. Megváltás lesz.

Virrasztottak a kemencepadkán. Anna megtörölte szemét, lejjebb igazította a lámpát. Anyja lehunyt szemmel feküdt, hajnalban halt meg, egyet hördült, lehanyatlott a feje, csendesen ment el. Ahogyan élt.

- Jó asszony volt. Nyugodjék békében.

Kevesen mentek a temetésére, öreg Gombos igyekezett a hozzátartozók között, Anna férjébe kapaszkodott, már látszott anyasága.

Pölös Gábor tovább maradt a sírnál. Kezével a fejfának támaszkodott. A sírásók összeszedték a szerszámaikat, Jós Sándor és Gulyás Imre megtisztította az ásót, a lapátot. Nem fogadtak el pénzt.

Anna nehezen mozgott. A cselédházakból hajnalban elmentek a férfiak, később a gyerekek iskolába. Boldi kocsit kért Munkás-elvtárstól, hazavitte feleségét.

- Mikorra várjátok?

- Itt az ideje.

Apja meglátogatta, gyönyörű gyümölcsöt hozott.

- A Homokon termett.

- Jós Sanyi segít?

- Segít. Jól megvagyunk, szedésnél Gulyás Imréék kijöttek. Nagy család, sokra haladtunk.

Annának fia született, fekete hajú, barna gyerek. Ura ügyetlenül állt az ágynál, leülni sem mert.

- Nincs semmi bajod?

- Nincs.

- Nem beteg ő se?

- Nem. Gábornak hívjuk, Gáborkának.

A nagyapa sűrűn érkezett látogatóba.

- Ha megnő, kiviszem a Homokra.

Elüldögélt a kisszéken, tarisznyájából gyümölcsöt szedett elő. Gyönyörködött unokájában.

- Neki könnyebb lesz. Csak a nagyanyja láthatná, szerette volna megérni.

Indult. Jós Sándor legtöbbször ébren várta.

A cselédházak ablakait megjavították, nem ácsorogtak kint a gyerekek, a nagyobbak iskolába jártak. Pölös Anna reggelenként tüzet gyújtott a kis kályhában, Gáborkát szoptatta, etette, gyorsan növekedjék.

A gyerekek tököt vágtak fel, kimagozták, szemet, szájat és orrnyílást faragtak rajta, gyertyát gyújtottak, beletették. Kísértetiesen világított, ez volt a halálfej.

Potornainé sírva kopogtatott:

- Ha maradt kenyeretek, adj kölcsön.

- Maradt.

- Nem adtam a gyerekeknek semmit. Kifogytunk mindenből.

- Sok száj, sok kenyér.

- Nyomorult élet, jól se lakhat az ember. Dolgozik, mint az állat, fizetés meg sehol.

- Nekünk se könnyebb, semmink sincs a világon.

- Fiatalok vagytok. Vihetitek valamire.

- Vihetjük? - nevetett Boldi. - Csinálunk öt-hat gyereket, örökre megesz a nyomorúság.

A tél szegényebbé tette a világot, az utakat betemette a hó. A gyerekek kiballagtak a kövesútra, igyekeztek az iskolába, ritkán a Csillag kocsija felszedte őket.

Pölös Gábor karácsonykor kigyalogolt, rakosgatott a tűzre, unokájának morzsolt csutkából babát készített.

- Nem lesz a Csillagból jó szövetkezet soha. Hiába igyekszünk. Nincs és nincs. Ígérgetnek. De élnünk is kellene. Miből?

- Nálam járt Szentpéteri Ferus. Kínáltam a kecskét, nem viszi.

- Városban lenne jó. Havi keresettel.

- Más világ. Nem nekünk való.

Anna kimosta a pelenkákat, lepedőt terített a kemencére, rárakta száradni.

- Jós Sándort odaengedtem az ólba. Éljen a szerencsétlen.

- Nincs egyedül.

- Csak ti közelebb lehetnétek.

- Otthon se tudnánk mit kezdeni. Nem jó ez sehol.

6

Gáborka megbetegedett, tüzelt az arca, szeme fátyolosan csillogott, Boldi ölébe vette, nekivágott a falunak, felesége mellette lihegett. Verejtékeztek, percek alatt érték el Pölös Gábor házát. Megzörgették a kaput.

- Beteg a gyerek.

- Beteg? - ütötte meg a szó. Arca elborult. - Voltatok orvosnál?

- Oda mennénk. Csak hát... Nincs pénzünk, gyógyszerre sincs.

A kisvégiből kihozta a vászonzacskót, tele aprópénzzel. Odaadta.

- Neki gyűjtögettem. Az orvostól visszagyertek.

Rendbe hozta a szobát, befűtött a kemencébe, a kannákba friss vizet hozott, megágyalt. Kenyeret, zsírt és tejet rakott az asztalra. Cigarettáért kotorászott, de visszatette.

- Tüdőgyulladás - mondta Anna. Lefektette fiát az ágyba. - Holnap jön az orvos, ha nem javul, kórházba viszik.

- Meggyógyul. Itt hamar meggyógyul.

- Megfázott. Nedves a lakás.

- Péteri Jutka nem gyógyul meg többé. Nem tudnak rajta segíteni. Kifázott - mondta Boldi.

- A szegénység megnyomorítja az embert. Egyiket most, másikat később.

- Gáborkával mi lesz? Ott nőjön fel a cselédsoron? Jutka sorsára jusson?

Öreg Gombos jött.

- Nézzük a legényt, táncol-e már? Beteg?

Zavarában elhallgatott, köhécselt. Kabátzsebébe nyúlt, gumikutyát vett elő, régi játék lehetett, kopottas, szomorú.

- Hadd örüljön.

- Ne vigyétek el innen - mondta Pölös Gábor. - Jobb helye lesz.

Nemes Lajos, Péteri, Boldi, Potornai és Novák a takarmányos ólban töltötte az időt. Kecskelábú asztal, lóca, lószerszámok és zsákok sorakoztak a helyiségben. Már megetették a teheneket, a tejet elvitte a tejhordó kocsi, behúzódtak, füstöltek.

- Jövőre új vezetők lesznek - szólt Nemes Lajos. - A városból. Munkás-elvtárs elmegy.

- Pénzt is hozzanak.

- Egyformák. Jönnek, mennek a pénzért. Mi hova menjünk? - kérdezte Potornai és hangosan szellentett.

- Nekem szóltak. Másik szövetkezetbe hívnak, jobb helyre - mondta Novák.

- Itt is megélünk - avatkozott közbe Nemes Lajos. - A magunkfajtának mindenütt kijár.

- Többet keresnénk, tanyát adnának.

- Nem jó sehol. Belegebedünk a nyomorúságba.

- Városban jobban keresnek. Hely is akad, válogathatsz. Felmégy az építkezésekhez. Két kézzel kapnak utánad.

- A földből kell megélnünk. Más semmiből.

- A fiataloknak könnyű. Tanulhatnak. Felülnek a vonatra, egyenesen az iskolába viszi őket. A gyáriaknak is jó, jár a kereset, de minket leszarnak. Messzire bűzlik rólunk.

Gépek jöttek. Hatalmas ekékkel, földgyaluval, lakókocsikkal, pufajkás emberek ugráltak róluk. Boldit kérték, mutassa a Homokra vivő utat.

Feketén dideregtek a fák, összehúzódtak a földek. Nagy darabokban lecsúszott hátukról a vékony hópaplan. Silánynak látszott a vidék.

A Józsa-tanyához értek, brigádszállásra.

- Megállhatunk. Kijjebb egyéniek vannak. Eddig a miénk.

Elnémultak a gépek. A szövetkezet mezőőre jött a tanyából.

- Maguk a halasok? - fontoskodott az öreg Kun. - Mi hiányzik? Itt a szállásuk, csak szóljanak, mindent előkerítek. Parancsba hagyták, a gépekre is vigyázzak.

A pufajkások vizet húztak a kútból, krumplit tisztítottak, és a lakókocsikban főzni kezdtek.

- Ez se élet, hónapszámra egyedül.

- Az ember megy a kenyér után. Menni kényszerül. Egyszer ide, máskor oda, míg jobbat nem talál.

- És a halastavunk? Megcsinálják?

- Azért jöttünk. Sokba kerül maguknak.

- Fizeti az állam. Fizet helyettünk. A halakat ingyen adja, csak kihalásszuk. Az lesz jó világ, halat eszünk este, reggel.

- Szálkája is van a halnak.

Gáborka a kuckóban erősködött. Hátát neki vetette a kemencének, elégedetten gügyörészett, előtte rongybabák és az öreg Gombostól kapott gumikutya. Nagyapja szokott helyén ült.

- Halastó lesz a Homokon.

- Ki mondta? - horkant fel Boldi.

- Láttam. A Józsa-tanyán kívül lesz, közel a csatornához. Ott vannak a gépek.

Anna a kaszrolyban öreglebbencset hozott, kanalakat dugott a tésztába.

Nagyokat nyeltek, Boldi a kannafedőből ivott.

- A legjobb földeket teszik tönkre.

- Az állam ingyen adja. Víz van elég.

- A kanálisban. Ott van. Őszig, amíg le nem eresztik. A homoki föld magasabb, nem áll rajta a víz.

Pölös Gábor kiballagott, Jós Sándor követte, és a téglaszínű kecske. Megpihentek a Józsa-tanyánál, figyelték a gépeket. A hátizsákot, holmijukat lerakták.

- Sok halat visznek innen.

- Ha lesz benne egyáltalán, ha víz is lesz. Magas fekvésű föld, kár tönkretenni.

Az öreg Kun lépkedett feléjük, hatalmas furkósbotját hóna alá szorította. Szakadozott nagykabát lógott rajta, s a valamikori kozáksapka belsejében és szélén meggyűlt, feketén villant a kosz.

- Pihengetünk, pihengetünk? - kezet nyújtott. - Megint kifelé, Gábor?

- Múlik az idő.

- Ránk kinyílik. Ki bizony. Halastót csinálunk, megél belőle a Csillag, pénzbe se kerül, ingyen adja az állam.

- Ingyen semmit se adnak.

- Már csak tudom, kezem alá dolgoznak a gépek. Fizetni úgyse tudnánk, esetleg zárszámadáskor.

- Sok jó földet összetipornak.

- Fáj, hogy halastavunk lesz, jó dolgunk? Kijjebb szorítunk benneteket, jövőre másikat csinálunk, a te földed is beleesik.

Pölös Gábor vállára lökte a zsákot. Elindult. Harag nélkül mondta:

- Gyere, mielőtt a kecském megbolondul.

Az öreg mezőőr hangoskodott:

- Sírtok még mihozzánk! A hal is jólesne. De abból nem esztek, nem ám.

Anna összekötötte fia holmiját a berliner kendőbe, karjára vette, s öreg Gombosnak adta a kulcsot.

- Kimegyek a cselédházakba.

- Ősszel hazagyertek.

A csapást már kitaposták, vidáman haladt, férjét vélte kilépni az újuló fák mögül minduntalan. A kőkereszt előtt megtorpant, bádogedényben hervadt virágok árválkodtak. Nyári búcsú emléke villant, szenteltvíztartó, keresztvetések.

Leszaladt a dombról. A cselédházak kitárulkoztak, befogadták a tavaszt. Szokott helyén találta a kulcsot, begyújtott, Gáborka az ágyon gőgicsélt. Novák Józsi szaladt az istállókhoz.

- Boldi bácsi, hazajött a felesége.

Sietett, fiához kuporodott. Az ablakból fabábukat vett elő, a bicskájával farigcsálta.

Nyikorogtak a trágyahordó szekerek. Az asszonyok teregették a ruhákat, a gyerekek parittyáztak, Nemes Lajos felásta tenyérnyi kertjét. Potornai, Novák mosolygott.

- Vethetsz bele bukfencet.

Anna virágmagokat szerzett, Boldi dróttal körülkerítette a parányi portát.

- Az idén visszük valamire. Kubikosok kellenek a halastóhoz.

- Mentek?

- Hosszabbak a napok, korán kezdjük az ólaknál, aztán etetésig a tónál kereshetünk.

Potornai pálinkásüveget mutatott.

- Iszunk. Nemsokára meggazdulunk.

Kortyolt. Továbbküldte az üveget, jófajta kisüstivel.

- Nyertél?

- Munkás-elvtárs a halastóról magyarázott: tudunk keresni, meggazdulunk. Mondtam, engem oda tegyen, halásznak. Előlegezhet is.

- Korán itatjuk a halat. Megárt - szólt Nemes Lajos.

- Máshová is építhetnék - mondta Péteri. - Nem a legjobb földre.

- Oda teszik, ahová akarják, csak fizessen. Fizessen, az istenségit, mert szétverem a világot - mondta Potornai és ivott. - Halász leszek, értitek? Halászmester.

- Szerencséd legyen.

- Élni kell addig is.

Erős gátakat csináltak. A férfiak kint szorgoskodtak, az öreg Kun föl-föltünedezett. Sietősen jött, ácsorgott a kutricáknál, fontoskodva fogott szerszámot.

- Halad ez, jól halad. Megcsináljuk hamar.

- Fordítva fogod a lapátot - mosolygott öreg Boldi.

Nevettek.

- Fordítva? - csodálkozott. Értetlenül forgatta kezében. A cselédháziak hahotáztak.

- A rokonotokkal, azzal vicceljetek. Van nékem munkám, vigyázok a közös vagyonra. Mit baszkuráltok?

Kezébe kapta botját, elindult.

Csendesen éltek, napközben nem ült a küszöbön senki. Gyerekek szaladgáltak, asszonyok tűntek fel. Ígért a föld. A Csillag tábláin kint feketedett a sok szénaboglya. Sok eső járt.

- Fekete széna, fehér kenyér - bölcselkedtek. - Nagy termésünk lesz az idén.

Esős napokon otthon maradtak, kiültek a konyhába, néztek a nyitott ajtón át az esőbe, cigarettát sodortak, kiköptek a felázott földre. Az asszonyok lebbencset főztek, vagy paprikás krumplit.

Aztán mosáshoz fordultak, szakadozott, foltozott gyerekingek, ruhák, elnyűhetetlen ruhák. A nagyapának vehették, apára származott, tőle fia örökölte. A szegénységet is. A szegénység ruhái elnyűhetetlenek. Amikor legény lett a fiú, megfordult a ruha útja.

- Nem tudunk keresni.

- A gátépítésnek vége. Legalább fizetnének.

- Arra várhatunk.

Elkomorodtak. Kint reménytelenül esett.

Meleg napok jöttek. Az ablakokat újra kinyitották, reggelenként kihozták a szobából Péteri Jutkát.

Nem jártak tovább a halastóhoz. Árnyékban pihentek, nyugalommal eregették a füstöt, elnyúltak a fűben. Nemes Lajos érkezett.

- Olcsó vályogot tudnék. Ólaknak.

- Mi építsünk a Csillagnak? Bolondnak nézel? A kocsmában jobb helye van a pénzünknek - szólt ingerülten Boldi.

- Kezdjünk valamihez, kijussunk nyomorult helyzetünkből. A gátmunkáért fizetnek.

- A szerencse mindig idejár. Hozzám. A halastónál kezdek - szólt Potornai.

- Elmégy? - kedvetlenedett el Novák. - Jól megvoltunk.

- Nincs más lehetőség. Télire költözünk a Józsa-tanyába.

- Mindenki csinálná, ahogy a legjobb - mondta Péteri. - Csak szabadulna innen.

A házakból ételszag csapódott. Birkahúst mértek a Csillagban. Elkészült a halastó, tiszteletére vágták. Novákné sietősen csavarta Potornainé haját, a kályhából parazsat szedtek a vasalóba, az asztalon kivasalták az ünneplő ruhát. A gyerekek izgatottan készülődtek, Potornai megígérte, délután bemennek a faluba. A szekrény aljából előkerültek a bokszosdobozok, a gyűrött ingek, a színehagyott öltönyök.

- A sergőre felülhetünk?

- Sergőre? Nincs sergő a faluban.

- Van. Tudom, hogy van - akaratoskodott Potornai Bandi.

Elfogyott a bor. Megszorult a meleg, Novák ledobta az ingét.

- Megfőtt az ebéd.

Elnéptelenedett a környék, tányérok, kanalak csörömpölése hallatszott.

- Vihetnél húst apámnak. Régen láttuk - szólt Pölös Anna.

- Messze van.

- Etetésig visszaérsz.

Hirtelen támadt szél hajtotta be az ablakot, port kavart a házak előtt.

- Vihar lesz - szaladt ki Boldi. - Csúnya felleg közeledik. Csak jeget ne hozzon!

Suhogott a szél. Előbb elszürkült, majd feketébe borult a vidék. Megérkezett a vihar, jeget bőséggel hozott. Esett. Dörgött, villámlott kegyetlenül. A vihar egyre nőtt, Nemes Lajos bekiabált a cselédházakba:

- A keresztekhez gyerünk!

Erősödött a szél. Szaladtak. Péteri elcsúszott, Boldi segítette fel. Erről is, arról is feltűnt valaki, a szél lelökte fejükről a kalapot, pörgette maga előtt. Kévék bukdácsoltak a tarlón, szaladtak utánuk, megfogták, újrakötözték a kereszteket. Valamennyien kijöttek. Oda-odakaptak az arcukhoz, mintha vizet töröltek volna le. Zuhogott az eső, villámlott, dörgött, kévék bukdácsoltak, hullott belőlük a szem. Lecsendesedett a szél, elállt az eső. A keresztek helyükre kerültek.

- Jó, hogy szóltál - mondta Péteri.

Cigarettáztak a dűlőn, az asszonyok igazgatták fejükön a csupa víz kendőt. Indultak.

- Megfázol, gyerek - simította meg Novák Józsi arcát Munkás-elvtárs, és Potornai Bandi fejére barackot nyomott.

- Nem fázok én.

- Nem hittem, hogy ennyien kijönnek.

- A földből kell megélnünk, két kezünk jármával. Hagyhattuk?

Fáradtan, agyonra ázva ballagtak. A termést nem csépelte ki a vihar. Az apró gyerekek markukba szedték a jeget, dobálták egymást. A kis kerteket tönkreverte az idő.

- Kár érte. Nincsenek már virágaink.

- Kisebb lesz az idei kenyér - csüggedt el Potornai. - Megint kisebb. Ti mit álltok itt? - kiabált a családjára. Megtisztálkodva, készülődve várakoztak már körülötte. - Mars befelé!

- Nem mehetünk a faluba? A sergőre?

- Dehogynem. Majd karácsonykor. Vagy ha forint hull az égből.

Pölös Anna ráparancsolt férjére, kezébe nyomta a kaskát:

- Vigyed!

Pölös Gábor mogorva volt. Világosodáskor bütykös ujjával megdörzsölte szemét, leakasztotta az ágról kalapját. Ásítozott, az ólhoz igyekezett. A dinnyeindák és a füvek bakancsára törölték az éjszakai harmatot. Köcsögöt vett le a kunyhó melletti karóról, és megfejte, kiengedte a téglaszínű kecskét. Cigarettára ezután gyújtott. Idegesen fújta a füstöt, többször pillantott az elárvult útra. Nem tudta, miért ideges. A tavaszi esők elszomorították, elverték jókedvét. Elverték a jó termést is. A meleg napok javítottak a dinnyén, paprikán, kipendült a növény. Mégis. Az álmok bántották.

Jós Sándor kijött, akkor piroslott fel a nap. Fáztak a levelek.

- Sokszor hülyeségeket álmodok - motyogta a kertész.

- Néha, ahogyan szeretné, vagy ahogyan lesz?

- Az embereknek nem kellene álmodniuk. Akkor is megélnének.

- Meg. Azt biztos.

A téglaszínű kecske előkerült, rövid szarvával játékosan lökdösődött.

- Az asszonnyal kínlódtam. Mintha élt volna, meszelte a házat, addig meszelte, amíg be nem dőlt.

- Az ilyen álom rosszat jelent, kárt. Baj éri.

- Minket mindig baj ér, amikor megszületünk, meg amikor meghalunk, akkor is. A kettő között elkerülne? Bár lehet, hogy öröm, ha kimúlunk a világból, vége a szenvedésnek.

Előhozta a köcsög tejet és a kendőbe takart kenyeret, szalonnát. Két csuprot tett a kisszékre, reggeliztek. Bátrabban sütött a nap. Kapáltak. Keményen vágták a földet. Nem vettek tudomást a madarakról, az ébredő vidékről, ütemesen, rendíthetetlenül dolgoztak.

Átforrósodott a levegő. A domb aljában hajladoztak, levettek kabátot, inget, nadrágot. Verejtékben fénylett a testük.

- Mára elég is.

Jós Sándor a két kapát a kunyhó árnyékos oldalához tette. Belegázolt a csatornába, locsolta bőven magára a vizet. Aztán tüzet rakott. A bográcsban fortyogott a főznivaló.

- Halakat fogok.

- Vihar lesz.

Félelmetesen és haraggal érkezett. Feketén. Megindult a homok, meghajoltak a fák. Messziről fájdalmas zúgás üzent, kegyetlen a vihar. Sötétebb lett. Sírtak a fák. A Homok apró szemcséi futottak, kíméletlen vágtába kezdtek, a dinnyeindák felborzolódtak, a paprikapalánták féloldalra dőltek.

Erősödött a vihar, villámok cikáztak, megremegett a föld. A kunyhó reszketni kezdett, a téglaszínű kecske mekegve bújt gazdája lábához, Jós Sándor szaladt, fehér vászonzacskóban hozta a halakat.

Esett, hullott a jég, a kemény golyók lecsaptak, kímélet, kegyelem nem volt. Reccsenve törtek derékba az útmenti fák. A Homok félt és nem menekülhetett.

Pölös Gábor megkövülten meredt a világra, fájdalmasan, roggyantan. Vállát az ajtónak támasztotta, jégdarabok vertek a kunyhóba, a lábára. Szürke, fájdalmas por úszott a földek felett. Szürkére festette az arcát.

Elment a vihar. Letarolt földek sírtak, kicsépelt kalászosok, tönkrevert kukoricák, élettelen palánták, kifosztott gyümölcsfák, megölt dinnyeindák. Fehérlett a jég az elpusztult földön.

Jós Sándor pihent a maga csinálta fekhelyén, időnként simított egyet a reszkető kecskén.

Újra kisütött a nap, erőtlenül, a levegőt nem melegítette fel. A gazda sokára, nagyon sokára szólt, a kicsavart fákra mutatott:

- Őket sajnálom a legjobban.

Keresztvágó fűrésszel, szótlanul mentek, a villámütött fákat kicsivel a föld színe fölött elfűrészelték. Felhúzták a kunyhóhoz, nem volt gondjuk tüzelőre.

Boldi a halastónál az öreg Kunt pillantotta meg, a gát tetején gubbaszkodott. Messziről úgy festett, mint kopott madárijesztő.

- Mit csinál?

A mezőőr vacogott, ruhájából csurgott a víz, agyonra ázva-fázva didergett.

- Kint érte a vihar?

- Elverte a búzát, a kukoricát. Nem tudtam rá vigyázni. Mit mondok Munkás-elvtársnak? Oda a termés, fuccsba ment az esztendő. Mi lesz velünk? Dolgozok, dolgozok, és hirtelen jön a vihar, kicsépeli a búzánkat, elveri a kukoricánkat. Érti ezt valaki?

- Nyugodjon meg. Nem tehet semmit.

- Az az én bajom, álltam tehetetlenül, a szél, a vihar, az eső, a jég meg verte, csak verte a termést. Nincsen ennél semmi szomorúbb. Hiába kiabáltam: engem verjél, isten, ne a földet, nem hallgatott rám. Szaladtak a kévék, hallottam, hogy nyöszörögtek a földek, recsegve törtek el a kukoricák. Minek akkor az élet, az öregség, ha segíteni nem tud? Azt mondd meg!

- A cselédházak mögött összegyűjtöttük a kévéket, a kereszteket.

- Aki egyedül van, senkinek se hívják. Szaladtam a kévék után, egyet elértem, a többi messze görgött. Szembeszálltam a viharral, de nem engem bántott. A határt verte tönkre, hiába féltettem, hiába őriztem.

- Pihenjen a tanyában.

- Pihenjek? Minek?

Úgy maradt a gát tetején, mint keresztre feszített útmenti Jézus Krisztus.

Pölös Gábor igen-igen megszomorodott. Előtte a tönkrevert dinnye, elpusztított paprikák, hátul a csúffá lett kukorica, gyümölcsfák. Boldi szíve elszorult. Apósa évek óta kint élt, dédelgette, babusgatta földjét. Néha gazdagon fizetett a verejtékért, néha silányan, adóra, megélhetésre is keveset. A Homok volt az élete.

- Beteg? Megszürkült az arca - kérdezte apósát.

- Megszürkült itt minden.

- Az öreg Kunt is elverte.

- A vihar elől nem lehet kitérni, elszaladni. Csak belepusztulni.

- Birkapörköltet hoztam - tette a kaskát a lábukhoz.

- A fákat nagyon sajnálom. Belepusztultak, nincs többé gyökerük.

Kihozta a zacskót, még tátogtak a halak.

- Gáborkának. Neki többet adjon mindig a föld.

Boldi a szélmalomnál járt, amikor megszólalt a Jós Sándor pikulája. Szívszaggató dalokat küldött a világba.

Nemes Lajos és Péteri vályogot szállított Gulyás Imrétől, két ólra valót. Kocsit kaptak a Csillagtól. Behajtottak a faluba, megrakták a szekeret. A cselédházak előtt Novák hűsölt.

- Szaporán, hé, soká készül el a palota.

- Nem ázik be, mint a tiéd.

Ügyes kis ólak alakultak. Potornai a halastóhoz járt. Vizet szívattak a csatornából, a felső, távolabbi részekre nem folyt, visszafelé kívánkozott. Egyre bosszúsabban érkezett. Novák a küszöbön ült, egyedül. Nem égtek sehol a lámpák, a nyitott ablakokból horkolás hallatszott.

- Elfuserálták a tavat, nem áll a víz benne. A halakat meg idehozták.

- Drága lesz a halászlé. Csak győzzük fizetni - kotort az orrába Novák.

- A földeket tönkretették, összevágatták, összedúrták, nem terem többé, Munkás-elvtárs levizsgázott.

- Oda jutunk, mint tavaly. A puszta kenyérhez.

Szent Istvánkor előleget osztottak, gabonát, pénzt. Jókedvűen hordták a zsákokat, húst mértek, Potornai és Novák családjával együtt begyalogolt a faluba, Boldiék apja házába mentek. A majorban kevesen maradtak...

A piactér hangossá vált, céllövöldét állítottak és körhintát. Harsogott a lemezjátszó, jó lövés nyomán nagyot dörrent a puskapor. Similabdát, majmot, dudát, papírzacskót, babákat nyerhettek a legények. Sétálókkal, szórakozókkal telt meg a tér, a mozit kinyitották, a Fényesben zene szólt.

Öreg Boldiéknál a gangon tanyázgattak.

- Kijött az adó.

- Lehetetlen.

- A tartozás, a kamat, meg mit tudom én. Gyűlik mindig, amíg csak élünk.

- Szövetkezeti tagokat nem bánthatnak.

- Elkívánják a tehenek árát, amiket bevittem. Fizettek érte, persze, fizettek, úgy-ahogy. Apródonként visszaveszik, de nem szólhatok. Bajom legyen belőle?

- Ne fizessen. Legfeljebb keveset.

A Fényes megtelt, Potornai és Novák bevitte családját. Később az asszonyok elindultak a gyerekekkel. A férfiak korsóból nyakalták a sört, sokat és dacosan, Potornai a hajnalra gondolt, a gyalogútra, ami a halastóhoz vezetett. Nem sikerült kerékpárt vennie. Keserű ízt érzett szájában. Földhöz csapta a korsót.

Mogorván ébredt. Szájához emelte a kannát, nagyot ivott. Ásítozott. Lelépett az ágyról, kenyeret vágott, a bögrébe lekvárt tett. Ruhába csavarta a barna kenyeret, az asztal alól előkotorta a szatyrot. Madzagból volt a füle.

Kellemes volt a reggel. Kiszívta mámorát. Napok óta peregtek a levelek, s a gyalogút széléhez összesodródtak. Őszül - gondolta. Közeledik a hideg idő. Megint nem jutott semmire. A gyerekeknek ruha kell, cipő, négyen járnak iskolába. A többi kicsi, kevesebb gonddal, megférnek a lakásban. Keserű józanság ömlött el benne. És düh.

A tanyánál az öreg Kun kászálódott elő, pityókásan pislogott. Megigazította kozáksapkáját, üres üvegét bosszúsan bámulta, elhajította.

- Fene a magját, kevés is használna. Nem tudsz aludni? Nem hagy az asszony?

Botjáért nyúlt, nyakába vette a határt. Potornainak eszébe jutott, sohasem látott nála szatyrot, táskát, ennivalót.

Szekerek verték a port, hordták a termést. Pölös Gábor csurgó verítékkel figyelte az elhaladó kocsikat.

- Szűk esztendő jár - mondta, s belecsapott a levegőbe. - Ami maradt, elkívánja a törvény.

Vénasszonyok nyara aranylott. Ismét sírtak a fák, ökörnyál lustálkodott a zöldellő tarlók felett, libák ballagtak a porban, kocsik döcögtek. Sohasem költözött még ilyen hamar haza. Belakatolta a kunyhó ajtaját, s lépkedtek az alkonyatban.

Jós Sándor felvállalta a kertek ásását, munkája, kenyere lett.

Öreg Gombos egyedül matatott homályos üzletében. A falakról pókháló csüngött. Fiatal korában képeket akasztott a tükrök fölé, megfakulva, de változatlanul ott hetykélkedtek a magyar huszárok, Rákóczi fejedelem búcsúzkodott hitvesétől. Minden úgy maradt, mint hajdanán. A zöld plüss nyírógéptartó kiszakadozott, a tükrök nem verték vissza a fényt, a falak repedeztek. Változatlanul várták a vendégeket. Az újságok is megjöttek rendre, csak a vendégek nem. Elmaradoztak. Pölös Gábor kitartott.

- Mi lesz velünk? - kérdezte a fodrász.

- Kibírjuk. Szegény ember arra született, hogy mindent kibírjon.

- Szentpéteri Ferusék többször kerestek.

- Rosszabbak a jégnél, a viharnál.

- Hozzám ők se jönnek, mintha nem lennék a világon.

Pölös Gábor almát rakott a zsebébe, kigyalogolt a cselédházakhoz. Unokáját a ház előtt találta. Pokrócot terített le, kihozta a gumikutyát és a faragott bábukat. Letérdelt, kedveskedett, előszedte az almákat. A gyerek gurigázott velük, beleharapdált. Később irgalmatlanul rázta a csörgőt. Nagyapja megfogta a kezét, sétáltatta.

- A... pa... - kiabálta a kicsi.

A cselédházakhoz kukoricát hordtak. A kocsikról behányták a földes konyhákba. Novákné eladta.

- Minek nekünk? Teher a költözésnél. Jövő hónapban elmegyünk.

Hűvösödtek az esték, minden nappal hamarább kopogtattak. Novák idegesen szívta cigarettáit a küszöbön, egyre idegesebben. Várta Potornait. Éjfélig üldögéltek, az égen hunyorogtak a csillagok.

- Egyszer mindenkire sor kerül.

- Mi maradunk. Nem tudunk szabadulni.

- Összedűlnek ezek a házak, akkor elfelejtjük - legyintett Novák.

- Nem tudjuk elfelejteni. Bennünk ragadt.

- Bennünk? Miért maradna bennünk?

- Tudom is én. Nem tudjuk elfelejteni és kész. Talán a fiaink, unokáink. - Hátizsákjából halakat dűtött ki. - A gyerekeknek.

- Bajod lesz belőle, megtudják.

- Köpök a pofájukba. Érted? Munkás-elvtársat meg tiszteltetem. Leeresztették a csatornából a vizet. Télire mindig leeresztik, belvízleeresztő csatorna. Ennyi eszük se volt.

- Mi lesz a halakkal? Vizet honnan vesztek?

- Az égből. Látod, esik.

Kitisztult. Költöztek Novákék. Parasztkocsi jött értük, felhányták hamar a holmijukat. Szomorúan kapaszkodtak a szekérre, a felázott földben nyomot hagytak a kerekek.

Potornai ismét az ólakhoz járt, a tehenekhez. Mogorvább lett. Nemes Lajos és Péteri malacaival törődött, Boldi, amikor tehette, a kemencéhez ült, kisfiával játszott. Házakat épített morzsolt kukoricacsutkából, máskor lovakat, embereket faragott fából. Vidáman topogott a gyerek, sikoltozott örömében.

- Félek a téltől. Hajnalra mindig kihűl a lakás. Gáborka megfázik - kapta szája elé kezét Pölös Anna.

- Egyedül maradjak? Járjak haza? Hagyjam a jószággondozást? Mihez kezdjek?

- A szomszédban békát fogtak, átbújt a falon. Mi lesz itt velünk?

Gáborka nem evett, belázasodott. Piroslott a torka. Nyugtalanul aludt, anyja lámpa mellett varrt, Boldi későn jött.

- Lázas?

Felesége bólintott, dolgozott tovább. A csendben jól hallatszott fia lélegzése.

- Hazaviszlek benneteket.

Fagyott. Nemes Lajos izgatottan érkezett. Megdörzsölte kezét és a többiekhez lépett.

- Éjszaka elpakolt Munkás-elvtárs. Senkinek se szólt, a teherautót a házhoz rendelte, felrakodtak, s aló mars!

- Büdös a levegő. Tisztább környezetbe vágyik.

- Mi szagolhatjuk. Más idepiszkít, a takarítás ránk vár - rúgott az alomba Boldi.

- Könnyű neki, eltolt valamit, odébbáll. Jobb helyre, vissza a munkásosztály ölébe.

- Lesz másik elnök. Hoznak a nyakunkra.

- Velünk mi lesz?

- Mi lenne? Maradunk - mondta Nemes Lajos. - Mást nem tehetünk.

- Lopásra kényszerítenek. Ha élni akarsz, lopjál. A keresetből jól se lakhatsz.

Az ólak mögött csomóba hordták a kukoricát. Csutkaszárral takarták le. Éjszakánként Potornai kiosont kukoricáért, telehordta konyhájukat.

A Vörös Csillag új elnöke csendes fiatalember lett. A tanácstól küldték. Napokig járta a területet, megnézett mindent, előre köszönt, az embereknek kezet adott, cigarettát kínált. A talpon álló kukoricatáblánál kérdezte az öreg Kunt:

- Ennyire jól fizet? Kétszer törnek kukoricát egy esztendőben?

- Fizetgetne. Csak a kolhoz nem fizet, így aztán a föld se fizet.

A majorban megállt az elhanyagolt épületeknél, a hóba fagyott, rozsdaette gépeknél. Nem szólt, nem kérdezett. A megfogyatkozott kukoricacsomónál időzött. Felemelt két kéve csutkát, kivette alóla az odakészített zsák kukoricát.

Az ólakban rendet talált, a cselédháziak villázták az alomszalmát, sovány tehenek kérődztek.

- Az új elnök lennék, István.

- Valakinek lenni kell - rántott a vállán Potornai.

- Méghozzá maguknál.

- Csillag ez, ha rossz is - szólt Nemes Lajos.

- Kis ideig kibírja. Nekünk mindegy.

- Azt látom, a pénzt is a földön hagyják.

- Miféle pénzt?

- Keressék, akkor megtalálják. Főleg, ha akarják.

- Hülyének néz bennünket - mondta Boldi. - A földön keressük? Kereshetjük az égben is, ott se találjuk.

- Mondott valamit. Esze van ennek, a kukorica capcarázására gondol. Törődik velünk, mint Szent István-apánk - szólt Péteri.

Nevettek. S az elnökön rajta maradt az elnevezés.

A pénz nem akart csurogni a kasszából semmiképpen. Gabonát, kukoricát, cukrot osztott a Csillag, forintoknak híre-hamva se volt.

- Ezer forint jár - mutatott a zárszámadási kimutatására Potornai.

- Nyolcszáz - mondta Boldi. - Nekem nyolcszáz.

Nemes Lajos és Péteri ugyancsak lobogtatta a papírt, István-apánk széttárta kezét.

- Nincs. Értsék meg, nincsen.

- Megdolgoztunk érte, jár.

- Legyenek türelemmel, megkapják. Mihelyt lesz pénzünk.

Nemes Lajos és Péteri eladta a hízókat. A cselédháziak először vitték ennyire. Potornai az ablak mögül figyelte a szekereket.

- Viszik a pocákat.

- Bár a mienket vinnék.

- Hizlalunk ezután mi is.

7

Bendő Béla találkozott Boldival. Régen látták egymást, a próbabál után Pestre került, szakmát tanult. Fekete, fényes gombos egyenruhában sétálgatott korábban.

- Tábornok lettél?

- Lovas tengerész.

Kevésszer látogatott haza. Segéd lett, önálló keresettel. Jól boldogult, munkáját megfizették, dúskált a lehetőségekben, nyitott kapukkal várták a gyárak, az építkezések.

- Meddig maradsz?

- Napokig.

- Jobb?

- Nekem jobb. Eddig minden sikerült.

- Másnak?

- Kinek-kinek. Ha jó helyre kerül, sokkal jobb. Más ott, egészen más. Nem űznek az adóval, a beszolgáltatással, nem söprik le a padlást, minden hónapban legombolják a nehéz százasokat. Független vagy. Aranyélet.

- Sokan mentek el, bányákba is.

- Veszedelmes lemenni a föld alá. Inkább maradj a tehén faránál - sietett el az alacsony lakatos.

Boldit sorozták. Hajnalban ült vonatra, hogy a kiegészítőbe idején érjen. Anna újságpapírba zsíros kenyeret csomagolt és a rövid nagykabát zsebébe tette.

Boldi estére jött meg. Felesége feljebb szította a petróleumlámpát, kaszrolyban melegítette a pörköltet.

- Elvisznek?

- El.

- Hiába kért a Csillag? Családod van.

- Van.

Nyelte a ragacsos galuskát, fia aludt, Pölös Gábor szokott helyén tanyázott.

- Nem halunk éhen. Annyit terem a föld.

Bólintott, lenyúlt a kannáért. Ivott.

- A gyereknek nem lehet hiánya, ha elvisznek is - törölte meg a száját Boldi.

- Nem megyünk ki a cselédházakba - mondta Anna. - Minek?

- Jós Sándor Pestre ment. Egyedül mégse győzöm - tárta szélesre kezét a kertész.

- Nem, az biztos.

- Segítek, Gáborka is meglesz velünk.

- Pénzt kell keresnem. Pénzt - szorította ökölbe kezét Boldi. - Elmegyek a Csillagból.

A cselédházakban ismét megürült egy lakás. Kulcsra zárták a kopott ajtót, a kulcsot bevitték István-apánknak.

- Nekik könnyű - szólt Potornai feleségéhez. A tehenészetben dolgoztak mindketten. - Pölös Gábor befogadta őket. Nekik is könnyű - lökött villájával Nemes Lajos és Péteri felé. - Három gyerekük van, nem nyolc.

- Ne keféltél volna annyit, neked se lenne hadsereged.

- Te is járattad a farod, szeretted a pecsenyesütögetést.

- Mindenkinek megvan a maga baja.

- Miféle baja? Három gyerekkel? Egy gyerekkel?

- És a kis Péteri Jutka?

- Ő szerencsétlen, megnyomorította a cselédsor.

Boldi a szövetkezet irodájában megkapta a pénzt. Kiment a cselédházakhoz. Kettőnek nem volt lakója. Maszatosan, piszkosan ugráltak a gyerekek. A felnőttek az ólban dolgoztak. Búcsúzkodott.

- Novákék visszajönnek - mondta Potornai. - Visszaköltöznek.

- A katonaság után mihez kezdel? - kérdezte Nemes Lajos.

- Nem tudom.

- Könnyebb már - említette Péteri. - Kicsivel, de könnyebb.

Boldi nekivágott a gyalogútnak. A kőkrisztusnál hátrafordult, vedlettek a cselédházak, kisebbek lettek, ennyire parányinak, vigasztalannak sohasem látta őket.

Várta Pölös Gábor és a Homok. Az öreg Kun megállította útközben.

- Mit csinálsz? Napszámos lettél apósodnál? Gazdulni akarnál?

- Menjen már. Napszámos?

- Jós Sándor az volt.

- Ősszel katonának visznek. Kire bízzam a családom? Magára vagy a kolhozra?

- Én se halok éhen. Az idén jobb lesz.

- És jövőre? És aztán? Akkor milyen lesz? Ha a gyerek beteg lesz?

Az öreg pipát kotort elő. Szívta erősen.

- Te tudod. Nem azért mondom.

Új traktort kapott a Csillag. Megérkezett, szántani indult. Megállította az öreg mezőőr.

- A miénk?

- Most kaptuk.

- Szép - ereszkedett meg a hangja. - Nagyon szép. Ilyet se láttam még. - Körüljárta. Aprólékosan megvizsgálta, nézegette. - Gondját viseld, nem terem minden esztendőben.

A traktoros befordult a táblára. Mélyre engedte az ekét, egyenletesen dolgoztatta a motort.

Szövetkezetiek jöttek, a traktornál megálltak.

- Elszalad a paripa - kiáltotta öreg Boldi.

Leültek. A traktoros közéjük telepedett.

- Hát ti?

- Keresztezünk.

Az öreg Kun lelkesedett:

- Jó gép, szép szántást csinál. Jobban terem a föld.

- Az igaz - bólintott öreg Boldi.

- A tied, már ami a tied volt, anélkül is terem - mondta a traktoros. - Tizennyolc mázsát megadta holdanként.

- Hát... - nyelt egyet. - Jó föld, lelke föld.

- Ha enyém lett volna, mutattam volna valamit Munkás-elvtársnak.

- Mit, te okos? - mutatott fejére öreg Boldi.

A traktoros felugrott. Fenekét mutatta. Az öreg mezőőr keze ügyébe esett, jókorát odacsapott. Nevettek.

- Nehogy pityeregj, ha ráülsz.

- Gúnyolódhattok. Nem termett az a föld soha ennyit régen, az egyéni világban.

- Nem. Annyi szent.

- Most nekünk terem, azért igyekszik. A mienk.

- Az az, a mienk.

Nem nevettek. Az öreg Kun bakancsát piszkálta, öreg Boldi mereven nézett földje irányába. A traktoros gallyal vonalakat húzgált a földön.

- Ne sirassuk, ami a múlté.

Cigarettáztak, indultak, hangoskodás nélkül. Öreg Boldi lemaradt. Amikor már nem láthatták, a földjéhez indult. Lassan lépegetett. Szemébe tűnt az akácos, télire mindig meggallyalta. Felesége főzött alatta lebbencset, tarhonyát, mikor mi adódott.

Futott, kapkodva szedte a levegőt. Hirtelen megmerevedett. Előtte beláthatatlan tarló nyújtózkodott.

- Merre a mezsgyéje?

Tarlót látott mindenütt, ameddig szeme beérte. Beljebb ment a földjén.

- Húsz mázsát is megadott.

Elszóródva, a torzs közé peregtek a piros magok. Felszedett fél marékkal. A szemeket megrágta, figyelmesen vizsgálta.

- Nálam nem pereghetett el soha.

Állt a táblán, elnézett messzire:

- Háládatlan, nekem ennyit sohasem fizettél.

Fél térdre ereszkedett. Sarkával feltörte a tarlót, belemerítette tenyerét. Morzsolgatta a porhanyós földet, apró sugarakban folyatta szét bütykös ujjai között. Nézte. Egyre nézte, mint porlik a torzs közé. Nem egyenesedett fel, mintha, keresett volna valamit. Karja lecsüngött. Messziről buckának látszott, merev, elmozdíthatatlan buckának.

Boldiék kijártak a Homokra. Kis ülést csináltattak a váz elejére Gáborkának. Hűvösben mentek, hűvösben jöttek. Pokrócot terítettek a kunyhóhoz, a gumikutyát, a fából faragott bábukat arra rakták, a téglaszínű kecske barátságosan mekegett, a gyerek ráncigálta a tömpe szarvakat, belekapaszkodott a jószág szakállába.

Anna lebbencset, tarhonyát, paprikás krumplit főzött, férje hálót kerített, toldozgatta, foltozgatta, néha meghúzta a csatornában. A halakat fehér zacskóba tette. Vasárnap mindig odahaza készült az ebéd, úgy vitték ki a kunyhóhoz.

A föld kedveskedett, nagyra híztak a paprikák, dinnyék. Szedésnél Gulyás Imréék is kimentek. Az alacsony, vézna kis ember abbahagyta a vályogvetést, és a sok gyerekkel kigyalogolt.

- A rokonság fejibe is jöttünk. Lenne most munkám, vályogvetés a gödrök közben.

- Kell a segítséged. Kinek szóljon az ember? Csak a fajtájának.

Anna krétával írta a kerítésre: dinnye van eladó. Az ablakba paprikát tett, öreg Gombostól elkérte a mázsát. Szép napok jöttek.

A nyár a leggyorsabb, megérleli a növényt, ízt ad a gyümölcsnek, s be sem takaríthatják, peregni kezd az ősz. Boldi a csatornaparton gödröt ásott, csemetét ültetett, megtaposta körülötte a földet, vizet locsolt rá.

- A fiamnak.

Fűszálakat szakított. Rágta. Nem akadt több munka. Pölös Gábor hátizsákjából szilvát és almát szedett, kitette a fényre, aszalódni.

- Télire. Örül majd neki a legény.

A kunyhó megtelt kisebb-nagyobb vászonzacskókkal. Dinnyemagot, túrót, pénzt, gyümölcsöt, dohányt, tökmagot, adókimutatásokat őrzött bennük. Mindent vászonzacskóban raktározott.

Boldi ekkor döbbent rá először: apósát sohasem látta mosolyogni.

Otthon maradt. Megjavította a kerítést, az ólat betapasztotta, kisfia vidáman járt a nyomában, hangoskodott. Pölös Anna délelőttönként zsákot kapott hóna alá, kijártak az asszonyok a csordakúthoz, ganét szedtek. Telerakták a zsákot, hátukon, vállukon hazacipelték.

- Minek ez?

- Télen a legjobb tüzelő.

- Szégyenkezel vele - vörösödött el Boldi.

Ismét kijárt, kukoricát tört. A néhai halastó mellett haladt el, gaz verte fel a kutricákat. A gátak repedeztek, pusztultak. Zsíros kenyéren, lekváros kenyéren kubikolt azokban a hetekben. Most verte a gaz.

Megrakták az utolsó kocsit, elindították. A kanyarból látták a sárgálló kukoricacsomót. Apósa belépett a kunyhóba, fehér vászonzacskót hozott.

- Vegyél, amire szükséged van. A családra ne legyen gondod.

- Nem kell semmi.

- Vegyél! - nyomta kezébe a zacskót. - Pihenj. Már nincs dolog.

Számolta a pénzt, jókora summa volt.

Jós Sándor nyitott kaput. Tapintatosan köhintett a konyhaajtó előtt.

- Gábor bátyám hazajött már?

- Még nem.

- Gondoltam, meglátogatom.

- A Homokon van.

- Kimegyek hozzá.

Gáborka szaladt elő. Megpillantotta a nagydarab embert és megtorpant. A falhoz simult. Jós Sándor a zsebében kotorászott.

- Gyere ide, gyere csak! - Csokoládét szedett elő. - Neked hoztam.

Bizalmatlanul nézgelődött a gyerek, parányit előrébb csúszott a fal mellett.

- Vedd el, finom!

Az első harapás után közelebb lépett.

Ketten időztek a kunyhónál. Közelben böngészett a téglaszínű kecske.

- Pesten jobb? - kínált cigarettát a kertész.

- Nem. Nem jobb.

- Akkor?

- Kenyér van a kezemben.

- Itthon éheztél?

- Néha. Télen nem akadt munka.

Hűvös, megszokott volt a táj. Ismerős és kedves.

- A kunyhóra sokat gondoltam, fene tudja, miért.

- Megfértünk.

- Mintha az enyém lett volna.

- Két év nagy idő, amit itt töltöttél.

- Emlékeztem, milyen lakatot tettünk ősszel az ajtóra.

Lassan fogyott a délután. Apró szelecskék kapaszkodtak az útba, porzott a homok. Siváran álltak a fák. Kifosztottnak, terméketlennek tűnt a vidék. Elégedetten szívták cigarettájukat, a füstöt lefelé, a csatorna partjára fújták.

Pölös Gábor lámpagyújtáskor érkezett. A kisvégiben - amit magának rendezett be, mióta Annáék hazaköltöztek - lerakodott. Fehér vászonzacskóban aszalt almát hozott unokájának.

- Hajnalban indulok - mondta Boldi.

- Magadra vigyázz, ők jó helyen vannak.

Öreg Gombos jött, barackot nyomott Gáborka fejére. Alig melegedett alatta a szék, búcsúzkodott.

- Szeretnélek látni katonaruhában, fiam.

- Láthat. Csak meg ne unjon.

Keveset beszéltek, Anna a zöld katonaládát az asztalra tette, s közelebb tolta a lámpát. Rakosgatta az útravalót. Belepotyogtak könnyei.

Hajnalban Pölös Gábor seperte az udvart. Semmi értelme se volt, esett az éjszaka, elverte a port, veje odament hozzá:

- Vigyázzon rájuk!

- Pénzed van?

- Van.

- Majd írsz.

- Majd.

Az állomásnál többen várakoztak, a katonaládákat a fákhoz tették. Fekete kendős asszonyok törölgették szemüket, Anna is.

- Istenem, csak háború ne legyen.

Öreg Gombost meglátogatta a ktsz elnöke, üzletet ajánlott, legyen közös a bolt. Minden marad a régiben, adó ezentúl nincs, havi fizetség illeti a mestert, tanulót tarthat.

- Az üzlet, a ház a fiamé. Nem semmizhetem ki. Ha meghalok, övé minden.

- Persze. De addig? Nem lesz rosszabb magának se, nekünk se.

- Akkor zárnám végleg a boltot, amikor akarnám?

- Akkor.

Leszedték az üzlet elől a régimódi, megviselt sárgaréz tányért, újat szegeltek a helyére.

- Kolhozba lépett? - ütődött meg Pölös Gábor. - Bort prédikál és vizet iszik?

- Dolgozni, élni akarok. Zárt ajtó mögött lehetetlen.

- Leltárba vettek mindent? Szövetkezeti leltárba?

- Papírt adtak róla, ha megunom, lehúzom a redőnyt.

- Miféle papírt? Embernek sincs értéke.

Gyámoltalanul topogott tükre előtt az öreg. Csattogtatta az ollót, lassan, kínos lassúsággal dolgozott.

- Tanulót küldenek. Segítséget.

- Maga az iparos - könyörült meg Pölös Gábor a mesteren. - Én csak vendég.

Erzsébet esőt hozott. Bőven. Áztak az utak. Potornai a szekrény aljából kiráncigálta gumicsizmáját, gyűrött, elkoszolódott esőkabátját. Szürke, egyhangú lett a vidék, álmos.

Novákék megérkeztek. Összehúzták magukat a szekéren, szánalmasan gubbasztottak, Potornai segített behordani a bútort, Novák szalmáért szaladt, befutott, felesége a gyerekekkel mindent helyére igazított. Benépesült a földes szoba. Megtértek lakói, nem menekülhettek.

- Itt halunk - legyintett a tehenész lemondóan.

- Ennyi gyerekkel nem ugrálhatunk. A kenyér, a zsírozó is nagy szó.

- A gyerekek megnőnek - szólt Nemes Lajos. - Arra nem gondolsz?

- Az messze van, nagyon messze. Vén trottyos leszek, örülök, ha löknek egy karéj kenyeret.

- Erre születtünk, ez a sorsunk. Nem tudunk innen elszakadni.

- Nem mindenki él cselédházakban. Nagycsaládosok sem.

- A gyerekeinknek jobb lesz - mondta Péteri. - Talán nekünk is.

Nováknéhoz átszaladtak az asszonyok, karácsony közeledett. Vizet melegítettek a rossz kályhán, előkeresték a hajcsavarókat, rongyokat, készült a frizura. Parázson melegítették a sütővasat.

- Senki se jött hozzánk. Egyedül laktunk a tanyában. Féltem. Messze laktunk; a városon túl - sopánkodott a fogatlan Novákné.

- Jó szövetkezet volt?

- Jó. Tarthattunk jószágot, amennyit akarunk, fizetést adtak, de féltem. Éjszaka nem aludtam.

- Rossz olyan helyen.

- Itt nyitott ajtónál elalszom. Az iskola közelebb, járhatnak a gyerekek.

Novák Józsi nem járt. Kimaradt az ötödik után. Ha a teherautó kidöcögött, rögtön ott termett.

- Ez mi? Azzal mit csinálnak?

Apja szólt:

- Kijársz velem, ne potyázzál itthon.

- Gyerek még! Tizennégy éves sincs.

- Ilyen koromban én már arattam.

- Mi szeretnél lenni?

- Sofőr, azt nagyon szeretném.

- Én meg pápa vagy miniszter, egyik se dolgozik.

Az asszony begyalogolt a faluba, bekopogtatott a gépállomás irodájába. Várakozott. Beszólították. Fél óra múlva Józsi sorsa egyenesbe jutott.

Télen hosszúra, nagyra nőttek az esték, Nemes Lajos könyveket hozott a faluból, amikor aludt a család, közelebb vette a lámpát, olvasgatott.

- Hülyeséget csinálsz. Inkább aludnál vagy az asszonyhoz bújnál - oktatgatta Potornai. - Kár a petróleumért.

- Én a rádiót is lecsukom. Ne hazudgáljon - mondta Novák. - Ilyen jó, meg olyan jó, karattyolja. Csak nem nekünk.

- Ettől rosszabb is járt ránk.

- A semmi közepébe születtünk. Ilyen esztendő, olyan esztendő. Soha sincs többem a kenyérnél, a zsírozónál. Nem is igen lesz már.

Zárszámadási vacsorára készültek. A Fényesben feldíszítették a termet, az asztalokat fehér papírral borították, sok vendéget hívtak. A cselédháziak délután indultak, az asszonyok kaskába, szatyorba rakták a zománcos tányérokat, kanalakat, vizespoharakat, tálakat. A szekrény aljából kivették a göncöket, vasaltak rajtuk. Tenyerükbe köpködtek és végigsimítottak a nadrágokon, szoknyákon.

Potornai félrevonta Novákot. Üveget mutatott.

- Étvágyat csinál.

- Lesz nekem. Nem ettem egész nap.

- Birkát adnak.

Novákné idegesen rendelkezett, az asszonyokat a kanapéra ültette, mindjárt a mosatlan edények mellé, fésülgette hajukat, becsavarta. Ráparancsolt a gyerekekre, a nagyobbaknak nyaklevest, a kisebbeknek cukrot ígért.

Egy asztalhoz telepedtek, közel a bejárathoz. Potornai többször kisétált a bográcsokhoz. Nagyokat kordult a gyomra, türelmetlenül tekingetett István-apánk beszéde közben más asztalokhoz. Nem hordták még a bort.

Péteri meglökte Nemes Lajost:

- Ki ül István-apánk mellett?

- Városból jött. Első ember.

Az ünnepi beszédek, tapsok után következett a vacsora. Az asszonyok előszedtek tányérokat, kanalakat és kenyeret. Tálakban hordták a pörköltet. Potornai elsőnek szedett, púposra rakta a tányérját, asszonya a tálat telekaparta.

Ettek. Gyorsan nyelték a falatokat, Novák száján csurgott a zsír. Zörögtek a kanalak, Potornai csámcsogva rágta a húst, megforgatta szájában, erősen ráharapott néhányszor, mérgesen lenyelte, újra szedett. Novákné telerakta a zománctálat.

- A gyerekeknek. Nekik is kell.

Meleg, füst, birkapörkölt szaga töltötte be a termet. Többen levetették a kabátot, kigombolták az inget, Potornai felgyűrte a karján. Verejték ült a homlokára. Ismét szedett a frissen hozott tálból, bicskáját beleszúrta a kenyérbe, megmártotta a forró zsírban, szájába tömte.

- Bort sohasem kapunk?

- Szomjan pusztulok!

- Máson se jár az eszetek - szólt Nemes Lajos.

- Min járna, tán a beszámolón?

- Bepakoltam - dőlt hátra elégedetten Potornai. Bicskájával piszkálta a fogát. Körme alja feketéllett. - Jöhet a malaszt.

Az asztal végénél az öreg Kun piszkált a tálban. Hordták a bort, az asszonyok kóstolgatták, Potornai és Novák vizespohárból ivott. Fenékig. Az üveget eldugták az asztal alá.

- Ide még jár.

Hoztak. Játszott a zenekar. Az ablakok izzadtak, mikor kinyitották, szürkén gomolygott be a friss levegő.

Ittak, táncoltak. Nagyokat böfögtek, az asszonyok a falhoz ültek, kendőjük alól csillogó szemmel nézték a mulatozókat. Kezüket ölükbe ejtették, zsebkendőt gyűrögettek.

Az öreg csősz a dobogóra lépett, a zenekar előtt illegette magát, dobbantgatott, rázta a kezét. Tele üveget szerzett. Járta az asztalokat, koccintgattak. Potornai és Novák barátkozott az üveggel.

- Ne igyatok annyit.

- Ingyen van.

- Mikor igyunk? Miből telik italra?

Ritkult a nép. Az öreg Kun kint dülöngélt az udvaron, Nemes Lajosék szedelőzködtek, a cselédházi asszonyok velük mentek. Az asztalon üvegek sorakoztak. Némelyikben maradt még, Potornai a poharába dűtögette, Novák az asztalra bukott. Aludt. Szólt a zene.

Hajnalban igyekeztek a majorba, ölelték egymást és trágár szavakat kiabáltak.

Pölös Gábor elhívatta Gulyás Imrét. Leültette a padkára, közelebb tette a tökmaggal teli kosarat. Unokája a kuckóban játszott.

- Megnőtt. Nálunk is sok van, alig férünk apám házánál - mondta a csendes sírásó.

- Munkád van?

- Vályogvetés.

- Boldi katona, Annával nem győzzük a Homokot. Sűrűbben kijöhetnétek, üzennék.

- Szóljál, testvír.

Jó darab szalonnát hozott, újságpapírba csavarta a kertész.

- Vidd haza!

- Nem kellene. Nem dolgoztam ezért.

- Vidd csak! Maradt még.

8

István-apánk meglátogatta Pölöséket. Levette sapkáját, amikor belépett. Anna kitakarított, a szoba földjét felmázolta, papírral, zsákdarabokkal terítette le. A házigazda helyet mutatott maga mellett a padkán, közelebb tette a tökmaggal teli kosarat. Az elnök cigarettával kínálta, rágyújtottak.

- Nem járna rosszul a Csillagban. Ugyanazt csinálná, nagyban.

- Volt földje?

- Nem sok.

- Na látja.

- Megértem, de nincs más választása. Adóval se győzi, idővel se, erővel se.

- Győzöm.

- Még igen, de meddig?

- A Homoknak lelke van. Lélek nélkül nem ér semmit.

- Én is azt keresem.

- Az ember lelkét nem szabad megölni - dobta földre a cigarettavéget Pölös Gábor.

Szerencsés napok jöttek. Ötöt fialt a koca, a téglaszínű kecske két gidát. Olyan színűek lettek, mint a tejeskávé.

- Áldást hoz ránk az esztendő.

A kunyhó ismét benépesült, a fiatalasszony minden reggel kivitte fiát. Mire kiértek, apja meglegeltette a malacokat, kecskéket. Gulyásék segítettek, becsületes napszámot kerestek.

Gáborka elüldögélt a faragott bábuk, a kopott gumikutya mellett. Melegben gatyára vetkőzött és szakadozott szalmakalapot hordott. Várat épített.

Boldi szabadságra jött. Fiának autót és katonákat hozott, játszott vele. Nem maradt el a munkából sem, szedés ideje volt.

- Könnyebb most már?

- Nem szorítanak. Foglalni se jöttek Szentpéteri Ferusék.

- Más szelek fújnak.

- Csak jó irányba fújjanak.

Belépett a kunyhóba. Semmi sem változott tavaly óta, a két fekvőhely, a fehér vászonzacskók, a cserépkorsó, mind a régi helyén. Sarokba nyúlt a hálóért. Meghúzták a csatornában, vászonzacskóba lökték a halakat.

Felesége húslevest, rántott halat készített, a bekötött üvegben sört vitt. Sokat ettek, nyakalták az italt.

Boldi odament az apósához:

- Mennem kell.

- Pénzed van?

- Van.

Övéi az állomásig kísérték. A gyerek anyja kezébe kapaszkodott, erősen fogta, izzadt a tenyere. A vonat elment. Anna a báli ruhára gondolt akaratlanul, az összefogdosott, izzadságszagú derékra, amelynek szürkéspiszkos színe volt, mint nyáron a Homokra vezető gyalogútnak.

Novák Józsi olajos overallban indult a gépállomásra. Elhasznált szatyrot szorított hóna alatt, ácsorgott a motorkerékpárok közelében.

- Csak ősz ne lenne - köpött Potornai és a fiú után mutatott -, fázik a véred!

- Nem szeretem én sem a hideget - szólt Novák.

- Nyáron sokkal könnyebben megélünk.

- Ruha kell a gyerekeknek.

Nemes Lajos izgatottan jött a faluból:

- Azt mondják, baj lesz. A rádiót hallgattuk.

- Hazudik mindent.

- Rossz világ van Pesten, lövöldöznek.

- Lőnek? Kik lőnek?

- Pest messze van. Lövöldözzenek!

- A faluban gyűléseznek.

- Szaladgáljanak a bolondok - mondta Péteri és megvakarta szőrös arcát.

A piactéren várakoztak a falubeliek. Recsegett a hangszóró, magyar nótákat közvetített s gyűlésre hívta a lakosságot. Sokan összeverődtek. A gépállomásiak kivonultak, zászlókat lobogtattak, lányok sétáltak a járdán. A tanácsháza előtt jelszavakat kiabáltak, forradalmi bizottságot választottak.

Az öreg Kunra szokatlan napok köszöntöttek. Megvált a Józsa-tanyától, István-apánk behívatta a faluba, a Csillag irodájára vigyázott. Elüldögélt a lépcsőkön, pipázott, éjszaka helyet igazított az asztalon és aludt.

Inasgyerekek igyekeztek a piactérre. Velük tartott mesterük. Kövekkel dobálták az irodán levő csillagot.

- Bántott az benneteket?

- Tűnjön el innen, vén lator! - förmedt rá a lakatosmester. - Forradalom van, befellegzett a csillagoknak.

- Miféle forradalom? Mondjad már, ha nagyokos lettél?

- Népi forradalom, átvettük a hatalmat.

- Ártottak az ablakok? A csillag? Mondjad, ártottak neked?

- Nem ért ehhez. És hordja el magát, de gyorsan.

Az öreg lekuporodott a lépcsőkre. Ablakcsörgés hallatszott. Pipázott.

- Szépek vagytok. Pusztítani hamar megtanultok.

Megérkeztek az esők, a cselédháziak előkeresték a használt csizmákat, az elkoszolódott köpenyeket. Ellátták a jószágokat és bebújtak a falak közé. A tejhordó kocsi rendszeresen vitte a tejet, a kocsis újságolta, ledöntötték a szovjet katonák sírkövét, leverték a szövetkezet irodájáról a csillagot: hallgatták, kezet adtak, csinálták munkájukat tovább.

- Jó dolgukban hülyülnek meg - mondta Nemes Lajos. - Élnének a mi helyünkben.

Este Novák intett Potornainak. A takarmányos ól ablakán vékony vaslemezek lógtak. Lehajlították, zsákokkal tértek vissza, egyikük felmászott, bebújt az ablakon. Kiadogatta a zsákmányt, nagy keservesen lecsúszott, a lemezeket visszatolta.

Emberek jöttek a faluból. Öten. Szövetkezetiek. Megálltak az istálló ajtajánál.

Nemes Lajosék még nem fejezték be az almozást. Megütközve pillantottak egymásra.

- Mit akarnak?

- Megmondják - vont vállat Potornai.

Előrébb léptek:

- Hiszen hallhattátok! Forradalom van. Feloszlanak a kolhozok, elvisszük a jószágainkat.

- Innen? A jószágokat? - lépett közelebb Péteri. Villájára támaszkodott.

- Visszavesszük, nehogy más istállóba kerüljenek - mondta Váradi Mihály.

- Engedélyetek van? - kérdezte Nemes Lajos. - István-apánktól?

- Miféle engedély? Forradalom van, nincs most szövetkezet.

- Nem jó ez így - szólt hangosan Potornai. - A teheneket ránk bízták. Nem adhatjuk. Vigye vak, világtalan?

- A magunkét visszük, a sajátunkat. Nem kell a másé.

Egyikük közelebb lépett:

- A Szegfű az enyém, ezer közül megismerem - nyúlt a láncért.

- A teheneket nem adjuk - mondta hangosan Nemes Lajos.

- Nem adjátok? Nem értitek? Forradalom van, lőttek a Csillagnak.

- Maradnak a tehenek.

A Szegfű egykori gazdája markában tartotta a láncot, vezette volna a tehenet, de Potornai a mellének lökte a villát:

- Kösd vissza! Nem hallod?

Novák is közelebb jött, villával. A falubeliek tehetetlenül kisomfordáltak az istállóból.

- Visszajövünk! Adjátok ti ész nélkül - morogta Váradi -, ha puskákat szerzünk.

Nemes Lajos cigarettát kínált.

- Megkapták a magukét.

- Mit ugrálnak? Nem döglenek éhen - mondta Potornai.

- Hordaná mindenki. Ami kicsi egybegyűlt, szétvinnék napok alatt, szétlopkodnák - mondta Nemes Lajos. - Kezdhetnénk újra csupasz kézzel.

- Ha elvinnék a teheneket, mihez kezdenénk? Munkánk se lenne, elesnénk a kicsitől is.

- El. Az biztos.

Anna sírt. Kiszaladt a kapu elé, onnan a sarokra. Várt. Boldiról nem jött hír, öreg Gombosnál egész nap szólt a rádió, üzenetet vártak, Pölös Gábor otthon maradt, kibámult az ablakon, játszott az unokájával. A szakajtókosarat teleöntötte pirított tökmaggal és a padkára tette.

- Ne sírj. A gyerek előtt ne sírj.

Lámpagyújtás után kopogtatott öreg Gombos. Híreket hozott a világból. A fiatalasszony minden este mosott. Madzagot kötött ki a szobában, arra terítette száradni a ruhát.

- Nincs hír? Semmi újság? Fejével intett és a teknő fölé hajolt.

Pölös Gábor nem fújta el a lefekvéskor a lámpát. Lejjebb szította fényét, lánya éjszakánként felriadt:

- Zörgettek, megjött Boldi.

Kiugrott az ágyból, öltözött. Leült az ágy szélére, várt. Várt sokáig. Megeredt a könnye.

- Feküdj le. Éjszaka nem engedik el a katonákat. Majd reggel, meglátod hazajön.

De nem jött, nem üzent.

Pölös Anna felöltözött. Leakasztotta a falról a megvakult tükröt, az ablakhoz vitte. Babrált a hajával.

- Jön - mondta nevetve. - Elébe megyek.

Végigsietett a kis utcán. Szaladt. Üresen, kihaltan aludt a falu, hamar behunyták szemüket a házak. Ne lássák, amit nem akarnak. A piactér hallgatott. Nem nyikorgott az artézi kút kereke sem. Lerogyott a padra. Eszméletre sírta magát.

Apja állt meg mellette. Hideg volt az éjszaka, kendőt terített rá.

- Gyere haza. Üzent az urad, jól van, küldik szabadságra.

Szó nélkül mentek az éjszakában.

Boldi váratlanul toppant be. Katonásdit játszott a fiával, a szoba földjén morzsolt csutkából várakat építettek, előszedték a kopott, fából faragott figurákat és az új katonákat.

Felesége bekötött üvegben bort hozott, asztalra tette a vacsorát. Ettek. Talán vidámak is voltak.

Megkocogtatták az ablakot:

- Gábor bátyám, itthon van?

A gazda kiment, István-apánkkal jött vissza. Vacsorával kínálták. Aztán letelepedtek a szokott helyre, köpködték a tökmaghéjat, de nem szóltak. Megitták a pohár bort, az elnök elköszönt.

- Mit akart?

- Semmit. Szerencsétlen, fél.

- Rájuk jár a rúd. Sokan visszafizetik a tartozást.

- Nem alszik otthon. Bujkál.

- Gyáva - mondta Boldi. - Gyávák ezek.

- Családos. Őt is várják.

- Kért valamit?

- Nem. Nem kért semmit.

- Ne mondja! Megköszönte az adót, a lakodalmunkat, a szövetkezést? Ők csinálták, az István-apánk-félék.

- Odaadtam a kunyhó kulcsát.

Felgyúlt a vörös csillag a szövetkezeti irodán. Az öreg Kunt megdicsérték, István-apánk kiküldte ismét a tanyába. A lakatosmesternek nyoma veszett, aztán Nyugatról küldözgette leveleit: rózsaszínű fellegek érkezését hirdette.

Nemes Lajost behívatták a faluba. Megválasztották a vezetőségbe.

9

A tél bőséget hozott Pölöséknek. Tehenet vásároltak, üszőt ellett. Két hízót vágtak, és a kiérdemesült téglaszínű kecskét. Bőrét a kisvégiben felakasztották a falra.

Az adókivetések elmaradtak. A fehér vászonzacskók nem ürültek ki. A gazda reménykedve készülődött, izgatottan vette számba napjában többször szerszámait, öreg Gomboshoz ment:

- Szedje jól fel. Sokára találkozunk.

- Lehet, meg se érem.

- Mulatunk az unokám lakodalmán.

A napok rendjét megszabta a munka. Jós Sándor elvállalta a kertek ásását. Aztán kiköltözött a Homokra.

- Nem szerettem Pesten. Lőttek, csúnya volt, inkább maradok a seggemen - csápolt a levegőbe.

- Megélhetsz a kezed után.

- Bírom a munkát.

Kivirágzott a Homok, megemberelte magát a föld, ígért. Pölös Gábor hajnalok hajnalán kiállt a kunyhó elé, nézte a dűlőutat, a fákat. Szomorú napok jutottak eszébe, a jótejű Boris tehén, a jégverés, Szentpéteri Ferus hamuszínű arca. Ismeretlen melegségek szakadtak föl benne, belső kényszer űzte, hajtotta a paprikapalánták, a dinnyeindák, a fák közé. Szeme sóvárogva izzott, türelmetlenebb lett, várta az első kötéseket, az első gumókat.

Gulyás Imréék sűrűn megfordultak. A kicsi ember megfeszült a tömérdek munkától, virradáskor kelt, az apai házból kigyalogolt a gödrök közé. Vályogot vert, taposta, dagasztotta a sarat, Juliska, a kicsi asszony kétségbeesetten szaladgált a boltokba, olcsó húst szerzett, krumplit ebédhez, vacsorához. Hordta a vályogot, kúpokba rakta.

Fáradtan pihentek a temető árkában. A férfi cigarettát sodort, ritkán készet választott a dózniból, rekedt hangján kijelentette:

- Ősszel tető alatt lesz a ház.

Az asszony nem szólt. Újra kötötte a csomót kifakult fekete kendőjén, ura körmére égette a cigarettát, beledobta az árokba, talpával taposott rajta. Felállt. Tenyerébe köpött.

Hetenként egyszer ölelte meg asszonyát.

Száradtak a vályogok, a férfi megfonnyadt, hosszú, kínos köhögések lökődtek melléből.

- A temetőnél kaptunk portát. Házat építünk, testvír.

- Az jó. Jó, ha sajátjába bújhat az ember.

- Nincs még kutyánk se. Nem is volt. A sok gyerek megeszi az embert. A házat szeretnénk, megszerencséltet vele a sorsom.

Megépítette. Fehérre meszelték a falát, alul barnára. Budi is sikeredett. Más semmi. Verték ismét a vályogot, Juliska kétségbeesetten szaladgált, olcsó húst és kenyeret szerzett.

Néha jó napja volt Gulyás Imrének, sírt ásott a temetőben, pénz ütötte a markát. Betért a kocsmába, pálinkát rendelt. Ilyenkor elérzékenyedett. Hangosan szólongatta ismerőseit, beszélt a családjáról, becsületességéről, felesége riadtan szaladt érte s hazavezette.

Nagyra híztak Pölös Gábor paprikái, paradicsomai, dinnyéi. Megvastagodtak a kunyhóban és odahaza a fehér vászonzacskók. A süldők fialtak. Bőség köszöntött a házra. Anna rengeteget dolgozott, mosott, vasalt, főzött, ellátta a tehenet és a borjút, kijárt a földre. Reggel óvodába vitte Gáborkát, este haza. Arca megnyúlt, lába kirepedezett.

Fizetett a föld. A szekerek boldogan döcögtek, elindultak Aranyosról, a Keresztút mellől, a Nagyútról, a Homokról, hordták terhüket.

Boldi a Városligetben találkozott Bendő Bélával. Sört ittak, virslit ettek, megfordultak a lányok után.

- Ha leszerelek, nem megyek haza - legénykedett Boldi.

- A család?

- Sokan eljárnak a kenyérért. Gépkocsivezető leszek, jó pénzzel. A katonaságnál kitanultam.

- Te tudod.

- Csak lakás sikerüljön.

- Sikerül - gyorsította lépteit Bendő Béla két lány után. - Ők is.

Pölös Gábor elégedetten szedegette elő vászonzacskóit, Anna csipkefüggönyt vásárolt az ablakra, méteres papírral körülvette a kemencét és a falakat, fiának hócipőt, sapkát, kabátot választott. Esténként aszalt almát, szilvát kapott Gáborka, meg-megsimogatta fejét a nagyapja, és szép meséket talált ki a királyokról, a hercegekről, a csodaföldről, aminek olyan ereje van, hogy meggyógyítja a beteg embereket.

- Ugye én erős leszek, mint a föld?

- Erősebb. Legerősebb leszel a világon.

Boldi leszerelt, felesége hízott kacsát vágott, túrós lepényt sütött, telehozta a bekötött üveget. Az asztalt fehér abrosszal terítette le, a tányérokhoz kanalakat, késeket és villákat rakott.

- Gazdag volt az esztendő. Jut nektek is - szólt Pölös Gábor.

- Nekünk?

- Ki másnak? Hazajöttél, segítelek.

- Pesten jó munkám lenne.

- Itthagynál bennünket?

- Lakást szerzek és felköltözünk.

- Évekig eltarthat.

- Akkor is jobb, mint nyomorban élni, kint a lepratelepen.

- Aki üres zsebbel születik a világra, annak mindenütt nehéz. Városon, falun. Máról holnapra nem lesz milliomos.

- A fiamból nem hagyok parasztot. Taníttatom.

- A föld nem bűnös. Mi változunk.

- Máshogy akarok élni.

- A föld öröm. A Homok olyan, mint Gáborka.

- Tőlem lehet, a világ legaranyosabb földje lehet. Köpök rá, érti?

Pölös Gábor idegesebben rágta a tökmagot.

- Aranyoson pedig föld van eladó. Jó föld.

Nem kapott feleletet. Hallgatott. Ült maga elé meredve, mindenről megfeledkezve, szürkén, mint amikor jég látogatta a Homokot.

Boldi pesti lett. Hetenként jött, két éjszakát feleségével töltött az ágyban, vasárnaponként fiával játszogatott.

- Elköltözünk Pestre.

- Nem akarok. Legyen itthon az én apukám!

Öreg Gombos betegeskedett. Napokig nem nyúlt az újságokhoz, pihent megkopott üzletében. Végigjáratta szemét a falra akasztott képeken, a kifeslett, zöld plüss nyírógéptartón.

- Régen volt, amikor berendezkedtem - sóhajtott fel -, hatvan éve.

Elfáradtak az öreg bútorok, megreccsent a szék, megnyikordult a lóca, ha a vendég rátelepedett.

- Nem bírom sokáig. Csak a tél elmúlna.

- Ugyan, maholnap esszük a dinnyét - nevetett Boldi.

- Nem jutok el addig.

- Dehogynem, fütyörészve is.

- Kidűlök. Írtam a fiamnak, jöjjön haza, amíg nem késő.

Rövidesen ágynak esett, Anna kitakarította a szobát, tiszta ágyneműt húzott, ebédet vitt. Az öreg fodrász nem evett, feküdt szótlanul, a lányát várta. Pölös Gábor meglátogatta:

- Ne szomorkodjon, olyan dinnyét hozok, amilyet még nem evett.

- Hol leszek én akkor?

- Hol lenne? Az üzletében.

Az öreg nem tudott már felkelni. A ktsz elnöke kereste fel. Idegesen topogott a kis szobában.

- Ki kell nyitni az üzletet.

- Nélkülem? Nem lehet.

- Miért?

- Nem úgy állapodtunk meg.

- Mit okoskodik? Kinyitjuk és kész, nincsen abban semmi.

- A fiamé minden. Vele kell megbeszélni.

- Arra nem várhatunk.

Az üzlet ajtaját felfeszítették. Az inasgyerek tanácstalanul tekingetett a jelenlevőkre, Pölös Gábor megszólalt:

- Mégse kellene az öreg nélkül. Az övé.

- A mienk is.

Csörömpöléssel szaladt fel a redőny. Jöhettek a vendégek. Néhányan megbámulták a betörést, majd elnéptelenedett az utca. Senki se jött. Üres maradt a bolt.

Öreg Gombos reszketve mondogatta:

- Aljasok! Megölnek.

Anna orvosért szaladt. Mire visszaértek, az öreg fodrász nem volt eszénél. Már csak percekig élt.

10

Pölös Gábor nem költözött ki a Homokra. Felült lánya biciklijére és kikarikázott Aranyosra. Megalkudott egy holdra. Fekete föld volt, szürke párák simultak fölötte a kora reggelben.

Unokája nevére íratta az aranyosi földet. Kukoricát, rozsot, búzát termelt, malacokat vett, ócska szekeret szerzett, hámot rakott a Kati tehénre. Járta a határt. Megfordultak utána, megmosolyogták.

Annának sok dolga volt, Gáborkát tisztán, szépen járatta. Ellátta a háztartást, gondját viselte a malacoknak, kapálni segített. Szépen berendezte a szobát, hármas ablakot csináltatott, hosszú, új függönyt vett, a földet linóleummal borította. A kemencét lebontották, szép kályhát tettek a helyére, új sezlont vásároltak.

Boldi szombaton érkezett, fia aludt, felesége vizet melegített a lavórban, megmosta a hátát, feltörölte a kipocskolt vizet, vacsorát adott. Beszélgettek, elfújták a lámpát, aztán csend lett.

Gáborka reggel látta meg apját, hálásan csillant a szeme.

- Mit hoztál?

Elvette a játékot, cukrot, szorosan Boldihoz simult, parányi tenyerével megfogta az arcát:

- Jó, hogy itthon vagy.

Aztán kiszaladt nagyapjához a kisvégibe.

- Jöttünk az óvodából - mesélte az anyja. - A saroknál, háttal felénk egy férfi állt, apukám, édesapukám, kiabálta a gyerek. Hiába szóltam rá. Majd megtorpant, láttad volna az arcát, azt hittem, szívem szakad meg. Sírt keservesen. Meg se tudtam vigasztalni - tördelte kezét Pölös Anna.

Hallgattak, Boldi felöltözött, kiment az udvarra. Leült az ól előtti tuskóra, cigarettára gyújtott.

- Cigaretta? - kapta fel az elhajított gyufaszálat a fia. - Az én cigarettám?

- Tied.

Elnézegette a gyereket. Irgalmatlan düh, tengernyi szomorúság szorult a szíve fölött.

Annáék Pestre utaztak, Boldi a pályaudvaron várta őket. Alig fértek az albérleti szobában.

Bámulták a kirakatokat, vásároltak. Kimentek az Állatkertbe, Gáborka boldogan kiabált:

- Nézd, oroszlán!

Csillogott a szeme, szorosan markolta kettőjük kezét.

- Micsoda tömeg - szólt Anna. - Rosszul leszek tőle.

Vendéglőbe mentek, két rántott szeletet kértek, három terítéket. Az asszony ügyetlenül evett, csikorgott a tányér a kése alatt, az ura elvörösödött.

Három nap múlva utaztak haza, Boldi kikísérte őket a Nyugatiba, megváltotta a jegyet. Akkor vette észre először, hogy felesége ruhája falusias.

Pölös Gábor kihajtotta tehenét a Homokra. Bontotta a kunyhót. Búzára, kukoricára fogta a Kettős dombot. Felrakodott a szekérre, meggyújtotta a megfakult szalmát, korhadó csutkaszárat, felásta a kunyhó helyét, kukoricaszemeket vetett a földbe.

A kanálisparton szalonnázott. Gáborka fája megnyúlt, zöld lombot eresztett. Elszomorodott, régi napok jutottak eszébe, a hóttbeteg asszony, a Boris tehén, a hűséges téglaszínű kecske, beszélgetések a kunyhó előtt. Ijedten kapta fel a fejét, mintha hallotta volna a jég kemény verését és Jós Sándor nagyon szomorú dalait. Felállt. Tehenét a szekérhez vezette.

A Józsa-tanyánál az öreg mezőőrrel találkozott:

- Mi az? Csordás lettél? - csipkelődött az öreg Kun.

- Enyém ez, a magamé. Tavasszal telepítik a szőlőt?

- István-apánk járta ki. Nehezen engedélyezték a tanácsnál.

Sokat telepítettek. Készpénzzel fizetett a Csillag. Az öreg Kun arca fénylett, szaporán került a kocsi körül.

- Lesz ezután borunk. Szólj, ha megszomjaznál.

A halastónál is telepítéshez készülődtek, apró kis gátakat lapátoltak össze, lucernára cserélték a halakat.

- Megemberelik magukat - motyogta a kertész.

A saroknál megpillantotta Szentpéteri Ferust. Zöld lódenkabátja, micisapkája messziről elárulta.

- Ganéj, kilincselhetsz a lottócédulákkal.

Novák Józsi traktorra került, szántott. Hét végén elcsigázva érkezett haza, leült az asztalához:

- Mit főzött? - reccsent rá anyjára.

- Krumplilevest galuskával.

- Hús nincs?

- Miből? Nem mondanád meg?

- Hazaadom a keresetemet.

- Nagyra vagy vele - legyintett fogatlan anyja.

- Főzzön rendes ételt!

- Rám ne ordíts! Fene se győzné a hasatokat hússal telerakni!

A cselédháziakra szép napok jöttek. Villanyszerelők dolgoztak a majorban. A gyerekek ámuló szemmel figyelték az oszlop tetején ügyeskedőket.

- Bekötik a villanyt - szólt Nemes Lajos. - Mindenütt ég.

- Nem rontjuk a szemünket.

- Jó lesz a gyerekeknek, esténként tanulhatnak.

Autó érkezett a szerelőkért, vidáman rakták fel csomagjaikat. A cselédháziak megálltak az ajtóban, tanácstalanul nézték.

- Elmennek. Készen lettek - szaladt Nemes Lajos. Kiabált: - Kapcsoljátok fel a villanykapcsolókat!

A szerelők már az autón ültek. Az egész majorban hirtelen fényesség támadt. Az asszonyok felsikoltottak, a gyerekek ugráltak, tapsoltak.

- Kigyulladt a villany!

- Ezt is megértük.

- Sose hittem volna! Villany legyen a lakásban?

- Urak lettünk - nevettek. - Már csak a pénz hiányzik.

A teherautó elindult, integettek utána.

Péteriné otthon maradt beteg kislányával. Meleg napokon Jutkát kifektette a ház elé, sok gyerek ricsajozott körülötte. Anyja megetette, megitatta. Nem sírt, régen nem tudott már sírni.

Előleget fizettek. Nemes Lajos és Péteri takarékbetétkönyvet váltott, Potornaiék, Novákék ruhákat vettek. Beszélgettek.

- Tanulni adom Zsuzsit.

- Tanulna mind, Józsi is. Paraszt nem akar lenni. Tudod, mit talált ki? Vegyek neki motorbiciklit.

- Motorbiciklit?

- Összerakja az árát a keresetéből.

- Nekem sose volt biciklim.

Fák árnyéka mozdult a szélben. Nemes Lajos akkor jött a faluból. Iskolába iratkozott, hetenként kétszer kerékpárral bekarikázott. Éjszakáig világlott náluk a fény. Potornai nevetett.

- Öregségedre hülyülsz meg? Vagy elnök akarsz lenni? Szóljál, megválasztunk iskola nélkül.

Nemes Lajost nem bosszantotta. Csendesen, őszintén válaszolt:

- Minden megtörténhet. Az is.

- Miniszter leszel te, látom. Marhaságokkal tömték tele a fejed. Meddig kínlódsz?

- Csinálgatom.

- Titkár leszel a végén.

- Az, az. Otthon, a családban.

Novák Józsi új ruhát és kerékpárt kapott.

- Urat nevelsz a kölyködből? - ordított az apja. - Nem járhat gyalog?

- A keresetéből vette.

- Miféle keresetéből? Ilyen koromban én cséplőgépnél dolgoztam, mégsem volt még gatyám se!

Mérgesen csapta be az ajtót.

Potornaiék legnagyobb lányát, Zsuzsát felvették a középiskolába. Szeptember elején új bőröndbe rakta ruháit. Anyja elkísérte. Amikor kiléptek a cselédház ajtaján, a gyerekek csodálkozó szemekkel néztek utánuk, a lányon új ruha volt. Megcsókolta a kisebbeket, búcsúzkodott. Apja az istálló előtt állt.