A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rufi Thorpe: Margo’s Got Money Troubles

William Morrow, An Imprint of HarperCollinsPublishers

Első kiadás

Fordította

Palásthy Ágnes

Copyright © 2024 by Rufi Thorpe

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Palásthy Ágnes, 2024

Minden jog fenntartva.

Borítóillusztráció © Nicole Rifkin

Szerzőfotó © Leyna Ambron

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Szerkesztette Horváth Annamária

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a belíveket tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-573-9

A regény fikció. A nevek, szereplők, szervezetek, helyek, események a szerző képzeletének teremtményei.

Bármely hasonlóság valós személyekkel, történésekkel

pusztán a véletlen műve.

Neked

ELSŐ FEJEZET

Éppen új könyvet készülsz olvasni, és legyünk őszinték, ez kissé feszültté tesz. Olyan ez, mint az első randevú. Azt reméled, már az első soroktól kezdetét veszi a varázslat, és úgy merülsz majd bele a történetbe, mint egy forró fürdőbe. Ám erre a reményre némi árnyékot vet, hogy egy csomó ember nevét kell majd megtanulnod és észben tartanod, mintha olyasvalakinek a tejfakasztó buliján vennél részt, akit amúgy alig ismersz. És ezzel nincs is baj, hiszen az ég rá a tanú, hogy szerettél már bele olyan könyvekbe, amelyek nem szippantottak be rögtön az első bekezdésnél. Ettől persze még kívánhatod, hogy bárcsak megtennék, és remélheted, hogy az elméd sötétjében megszólítanak, és szenvedélyesen megcsókolnak.

MARGO TEJFAKASZTÓ BULIJÁT Tessa rendezte, annak az étteremnek a tulajdonosa, ahol Margo dolgozott. Tessa úgy gondolta, vicces, ha a torta egy méretes dákót formáz. Talán azért, mert Margo tizenkilenc éves volt, saját maga még alkoholt sem vehetett, és a tanára volt az, aki fölcsinálta. Tessa tehetséges cukrász volt. Ő készítette az étterem összes desszertjét, és mindent bevetett a pénisztortánál. A kézzel formázott 3D-s fallosz tizenkét piskótarétegén matt pink bevonat feszült. Tessa belerejtett egy kézi pumpát, és miután elénekelték a „Mert szülsz egy hatalmas bébit” a „Mert ő egy nagyszerű fickó” dallamára, és miután Margo elfújta a gyertyákat – miért is?, nem volt születésnapja –, Tessa erősen megnyomta a pumpát, mire fehér puding spriccelt ki a torta tetején, és lecsorgott az oldalán. Tessa jókedvűen ujjongott. Margo úgy tett, mintha nevetne, de később a mosdóban sírva fakadt.

Margo tudta, hogy Tessa a szeretete jeleként sütötte a tortát. Tessa egy személyben volt undok, mégis szeretetteli. Amikor rájött, hogy a salátás fiú nem érez szagokat, sem ízeket, mert tizenéves korában úgy megverték, hogy kis híján belehalt, Tessa felszolgált neki egy tányér borotvahabot virágfölddel, mondván, ez egy új desszert. A fiú két nagy falatot megevett a kreálmányból, mielőtt leállította.

Tessa csak megpróbálta kicsit feldobni ezt a nem túl örömteli szitut. Tehetsége volt hozzá, hogy a tragédiát karneválba fojtsa. Ugyanakkor igazságtalan volt, hogy csak ilyen suta és fájdalmas szeretet állt Margo rendelkezésére.

Az anyja, Shyanne az abortuszt javasolta. A tanára hisztérikusan követelte Margótól, hogy vetesse el. Valójában maga sem volt biztos benne, hogy akarja-e a kisbabát, inkább azt akarta mindkettőjüknek bebizonyítani, nem kényszeríthetik rá az akaratukat kényük-kedvük szerint. Azzal azonban nem számolt, hogy ha nem fogad szót, akkor háttérbe vonulnak. Sőt, ami a tanárát illeti, ő teljesen felszívódik.

Shyanne végül elfogadta Margo döntését, támogatni is próbálta, ha nem is mindig túl szerencsés módon. Amikor Margo vajúdni kezdett, az anyja négy óra késéssel állított be a kórházba, mert körbeautózta a várost egy jópofa játék mackót keresve.

– Nem fogod elhinni, Margo, de végül visszamentem a Bloomingdale’sbe, mert ott találtam meg a legjobbat!

Shyanne a Bloomingdale’sben dolgozott vagy tizenöt éve. Margo egyik legkorábbi emléke az anyja lábának a látványa volt az áttetsző fekete harisnyanadrágban. Shyanne maga elé tartotta a mackót – amely fehér volt, kissé eltorzult ábrázattal –, és magas, nyafogó hangon azt mondta: „Nyomd ki azt a kisbabát, találkozni akarok a barátommal!”

Shyanne annyi parfümöt használt, hogy Margo megkönnyebbült, amikor az anyja leült egy távolabbi sarokban, hogy a telefonján pókerezzen. PokerStars. Ez volt a kedvence. Rágózott, egész éjjel pókerezett, és tönkreverte azokat a bohócokat. Shyanne mindig így nevezte a többi játékost: „bohócok”.

Egy goromba ápolónő az osztályról kigúnyolta Margo névválasztását. Margo a bódhiszattva után Bodhinak nevezte el a babát, ami az anyja szerint is hülyeség volt, mégis pofon vágta az ápolónőt, amiből aztán nagy botrány lett. Ez volt az a pillanat, amikor Margo úgy érezte, az anyja végső soron mégis szereti őt, és még évekig újra meg újra lejátszotta magában az emléket: a pofont és a tökéletes döbbenetet a nővér arcán.

De ez már az epidurális után volt, meg az egész, piszkosul szomjasan töltött éjszaka után, amikor Margo jégkásáért könyörgött, ám helyette egy sárga szivacsot kapott, hogy azt szopogassa, hiszen köztudott, hogy az enyhíti a szomjúságot. Mi a franc?!, morogta magában Margo szájában a citromízű szivaccsal.

Ez már azután volt, hogy nyomott, és az asztalra csinált, és a szülészorvosa olyan undorodó arcot vágott, miközben letakarította, hogy Margo rákiabált:

– Hiszen látott már ilyet!

Mire az orvos nevetve felelte:

– Igaza van, igaza van, láttam, anyuka, na most nyomjon még egy nagyot!

És akkor következett a varázslat, amikor a csukott szemű Bodhi síkos, lila testét szorosan törülközőbe csavarva Margo mellére tették. Margón azonnal erőt vett az aggodalom, hogy miért olyan vézna. Különösen a lába tűnt nagyon fejletlennek. Az egész gyerek egy ebihalra emlékeztetett. Hiába énekelték a kollégái a dalt, a baba csak három kilót nyomott. És Margo imádta. Annyira imádta, hogy szinte belecsengett a füle.

AKKOR ESETT PÁNIKBA, amikor kiengedték a kórházból. Shyanne egy műszakot már mulasztott, mert ott akart lenni a szülésnél, és nem tudott még egy napot kivenni, hogy segítsen Margónak hazajutni a kórházból. Plusz amúgy is megtiltották, hogy a kórház területére lépjen, miután megpofozta a nővért. Margo azt mondta az anyjának, hogy persze, minden rendben lesz. Ám miközben kifelé hajtott a parkolóból, és a baba a kemény műanyag babaülésben ordított, Margo úgy érezte magát, mint aki éppen bankot rabol. A baba szörcsögve, erőtlenül sírt, Margo szíve pedig a hazáig tartó negyvenöt perces úton végig úgy dobogott, majd’ kiugrott a helyéről.

Az utcán parkolt, mert a lakásukhoz csak egyetlen parkolóhely járt, de amikor ki akarta venni Bodhit hátulról, nem tudta, hogyan működik az ülést kioldó gomb. Megnyomta. Semmi. Lenne egy második gomb is, amit ezzel egy időben kellene nyomnia? Mozgatni kezdte az autósülést, vigyázva, nehogy túl erősen rázza. Mert ezt mindenki a lelkére kötötte: a kisbabát sosem szabad rázni. Bodhi most már hisztérikusan sírt, Margo pedig arra gondolt: Nincs benned annyi kalória, hogy ilyen sok energiát elvesztegess. Meg fogsz halni, mielőtt még feljutnánk az emeletre.

Ötpercnyi tömény pánik után Margónak végre eszébe jutott, hogy egyszerűen ki is szíjazhatja a babát. Miután elbabrált az ijesztően óriási műanyag kapoccsal a gyerek mellkasa fölött, és emberfeletti erővel sikeresen megnyomta azt az ostoba piros gombot a gyerek ágyékánál lévő csaton (közben elképzelt egy csapat hegymászót, akik megszokták, hogy az ujjuk hegyén függeszkednek a sziklapárkányokon, majd később úgy döntenek, hogy babaholmit terveznek), sikerült kiszabadítania a kisfiút. Arról azonban fogalma sem volt, hogyan kellene felcipelnie ezt az apró, törékeny kis lényt és vele együtt a táskáit is. A varratai az alvégen már őrülten fájtak, és mélységesen megbánta, hogy hiúságában farmert csomagolt, csak hogy megmutassa, belefér, amikor hazajön a kórházból.

– Jól van – mondta komolyan a lehunyt szemű, liláspiros arcú, apró Bodhinak. – Ne mozdulj!

Letette az anyósülésre, hogy a pelenkázótáskát és a sportszatyrot úgy vesse át keresztben a mellkasa előtt, mintha tölténytartó övek lennének. Aztán felkapta a parányi babát, és áttotyogott az utcán a Park Place roskadozó, barna épületeihez. Bár ezek az izgalmasnak hangzó nevű Fuel Up! benzinkút mögötti lakások nem voltak kifejezetten rosszak, az utca másik részét szegélyező vidám, bolondosan rikító, 1940-es évekbeli házakhoz képest szerénynek voltak mondhatók.

Miközben a külső lépcsőn felkapaszkodott a második szintre, végig attól rettegett, hogy leejti a babát, és az apró test pörögve zuhan, mint egy csirke, a falevelekkel teli közös úszómedence felé. A lakásba lépve köszönt a kanapén ülő lakótársának – a legkedvesebbnek, Suzie-nak, aki imádta a szerepjátékokat, és néha egy átlagos hétköznapon is manónak öltözött. Mire Margo elért a szobájába, becsukta az ajtót, lehajította a táskáit, és leült az ágyára, hogy megszoptassa Bodhit, úgy érezte magát, mint aki megjárt egy háborút.

Nem szándékozom megsérteni azokat, akik valóban tudják, mi is az a háború. Csak úgy értem, hogy a stressznek és a fizikai megterhelésnek ezzel a mértékével Margo eddig még nem találkozott. Miközben a kicsit szoptatta, az pörgött a fejében: mekkora lúzer vagyok, mekkora lúzer vagyok, mekkora lúzer vagyok. Csak visszhangzó üresség vette körül, senki nem törődött vele, senki nem aggódott érte, és senki nem segített neki. Ennyi erővel akár egy elhagyatott űrállomáson is szoptathatta volna a kisbabát.

Karjában tartotta a baba tökéletes, meleg testét, és elgyötört kis arcába nézett; parányi orrocskájának kiszélesedő barlangjai misztikusan gyönyörűek voltak. Azt olvasta, hogy a kisbabák szeme csak a körülbelül fél méterre lévő dolgokra tud fókuszálni, és az anyjuk arca szoptatás közben pont ilyen távolságra van. Bodhi most ránézett. Vajon mit látott? Margo rosszul érezte volna magát, ha a kicsi sírni látja. Amikor a baba elaludt, Margo nem tette a kiságyba, ahogy kellett volna. Elnyúlt mellette a saját ágyában, öntudatának akkumulátora lemerülőben volt. Félt elaludni, mert ő volt az egyedüli gondviselője ennek az aprócska lénynek, ám a teste nem hagyott más választást.

A KÖZÉPISKOLÁBAN TANULTAM az első személyű, második személyű és harmadik személyű elbeszélésről, és azt gondoltam, ennyit lehet tudni a narrátor nézőpontjáról, amíg 2017 őszén nem találkoztam Bodhi apjával. A kurzus, amit Mark tartott, az elbeszélhetőség határáról szólt. Emlékszem, egy Derek nevű fiú az évfolyamból folyton Kleinman rendkívül népszerű és kevésbé tudományos pszichológiakönyve alapján próbálta diagnosztizálni a novella főszereplőjét, és Mark egyre azt mondogatta:

– A főhős nem valóságos személy.

– De a könyvben nagyon is valóságos – felelte Derek.

– Amennyiben nem macskaként vagy robotként ábrázolják – mondta Mark.

– Szóval én csak azt mondom, a szereplőnek szerintem borderline személyiségzavara van.

Nem túl érdekes így olvasni a könyvet.

– Talán magának nem – mondta Derek. – De én érdekesnek találom.

Derek fekete kötött sapkája alól kilógó zsíros, vékony szálú haja egy beteg macska szőrére emlékeztetett. Az a fajta fiú volt, aki romantikus értelemben sosem érdeklődött irántam, cserében én sem gondoltam rá túl gyakran. Valószínűleg sok idegen nyelvű művészfilmet látott.

– De a szereplő nem lenne érdekes, ha valóságos személy volna – folytatta Mark. – Maga sem vágyna egy ilyen ember társaságára, sosem lenne a barátja. Ők csak azért érdekesek, mert nem valóságosak. A hamisságban van az érdekesség. Sőt odáig mennék, hogy minden, ami igazán érdekes, nem egészen valóságos.

– A valódi dolgok unalmasak, a nem valóságosak pedig érdekesek, értem – foglalta össze Derek.

Én csak a tarkóját láttam, de a hangszíne alapján grimaszt vágott, ami még tőle is pimaszság volt.

– A lényeg az – mondta Mark –, hogy a narrátor nem azért tesz ezt vagy azt, mert borderline személyiségzavara van. Azért tesz ezt vagy azt, mert a szerző azt csináltatja vele. Az olvasó nem a szereplővel próbál kapcsolatot teremteni, hanem a szerzővel, a szereplőn keresztül.

– Rendben – válaszolt Derek. – Ez már kevésbé hangzik ostobán.

– Köszönöm – mondta Mark. – Beérem a kevésbé ostobával.

Ekkor mindenki nevetett, mintha most már mindnyájan jóbarátok volnánk. Én egy szót sem szóltam azon az órán. Egyiken sem. Őszintén szólva meg sem fordult a fejemben, hogy kellene. A tanárok mindig azt mondták, az osztályzat az órai aktivitástól is függ, én pedig már régen megtanultam, hogy ez blöff. Nem értettem, miért akarna bárki is felszólalni az órán, de mindig akadtak páran, akik egész idő alatt locsogtak, mintha a tanár egy késő esti talkshow házigazdája volna, ők pedig kedvelt hírességek, akik azért jöttek, hogy fényezzék magukat.

Ám aznap, amikor visszaadta az első dolgozatunkat, Mark megkért, hogy maradjak bent óra után.

– Mit keres maga itt? – kérdezte.

– Ó, hát beiratkoztam – válaszoltam.

– Nem erre gondoltam – mondta Mark. – A dolgozatáról beszélek.

Most vettem észre, hogy a fogalmazásomat tartja a kezében. Láttam, hogy egy piros tollal írt A van rajta, de úgy tettem, mintha aggódnék. Nem tudom, miért.

– Nem jó a dolgozat?

– Ellenkezőleg, a dolgozat kitűnő. Azt kérdem, miért jár a Fullerton College-ba. Mehetne bárhová.

– Micsoda? – kérdeztem nevetve. – Például a Harvardra?

– Igen, például a Harvardra.

– Nem hiszem, hogy felvennének a Harvardra azért, mert jól fogalmazok.

– Pontosan azért veszik fel az embereket a Harvardra.

– Ó! – mondtam.

– Volna kedve meginni egy kávét valamikor? – kérdezte Mark. – Beszélgethetnénk még erről.

– Igen – feleltem.

Akkor még fogalmam sem volt róla, hogy érdeklem. Fel sem merült bennem. Nős volt, jegygyűrűt viselt, a harmincas évei végén járt, vagyis elég idős volt ahhoz, hogy ne gondoljak rá úgy. Ám ha tudtam volna, mi a szándéka, akkor is el akartam volna menni vele kávézni.

A professzorom volt, és valamilyen oknál fogva ez a titulus misztikussá tette. Kezdetben nehéz volt elképzelni, hogy megbánthatnám az érzéseit, vagy bármilyen hatással lehetnék rá. Erkölcsileg sem ítéltem el. Elfogadtam olyannak, amilyen. Mintha azzal, hogy jobb és okosabb volt, mint a többi ember, jobb és okosabb, mint én, kiérdemelte volna a jogot, hogy bogaras, fura és házasságtörő legyen. Mark épp olyan volt, mint Fullerton: fura, titokzatos, és tökéletesen haszontalan.

Fullerton valójában semmivel sem volt gazdagabb, mint Downey, ahol felnőttem, habár egészen más hangulata volt a főiskolák, a Cal State Fullerton és kishúga, a Fullerton College miatt. Downey-ban az ember ehetett túlárazott tengeri herkentyűket technótól lüktető sötét éttermekben, vagy sorban állhatott egy órát, hogy Instagram-kész édes péksüteményt egyen a Porto’sból. Ezzel szemben Fullertonban mintha az egész várost aggszűz nagynénik működtették volna. Olyan sok fogorvosa és adótanácsadója volt, hogy az ember azt hihette, itt szinte nem is foglalkoznak mással. Még a fiúkollégiumok is régimódinak és ártalmatlannak tűntek az öreg szilfák árnyékában. Fullerton vagyona nem az iparból származott, hanem az itt elérhető oktatásból. A főiskolák miatt voltak magasak a lakbérek, és emiatt áradt a pénz a városba. Mark a része volt mindennek. Szélcsengő emberi alakban, aki mókásan leng a felsőoktatás dicsőséges fáján.

Kezdetben úgy éreztem, a kapcsolatunkban én vagyok a domináns fél. A professzorsága nem tett vakká az esetlenségei iránt. Tisztában voltam vele, milyen nevetséges a nadrágja (zöld! kordbársony!), a cipője (Birkenstock!), a Beowulf rongyosra lapozott példánya, ami kikandikált a bőr oldaltáskájából (bőr oldaltáska!).

Velem is úgy bánt, mintha csak egy könyv szereplője lettem volna. Például nem tudta túltenni magát rajta, hogy Breki, a béka van a csípőmre tetoválva.

– Miért éppen Breki? – kérdezte, amikor először lefeküdtünk egymással, és az ujja hegyével megsimította Breki zöld testét.

Vállat vontam.

– Akartam egy tetkót. A többi kígyó, kés meg ilyen komoly dolgok voltak, és én nem vagyok komoly ember.

– Milyen ember vagy?

Elgondolkodtam.

– Álmodozó.

– Álmodozó?! – vakkantotta.

– Igen, álmodozó – feleltem. – Például tizenkét éves koromig hittem a Télapóban. Szóval álmodozó vagyok.

– Te vagy a legkülönösebb ember, akit ismerek – mondta tűnődőn.

Részben ezért nem beszéltem neki soha az apámról. Vannak emberek, akik hódolattal tekintenek a pankrációra, és vannak, akik lenézik. Aggódtam, hogy Mark az a típus, aki hódolattal tekintene arra, amit lenéz. Tudtam, hogy az én mutatványos-vérvonalam fétis lenne neki.

Minél hamisabbnak tűnik egy dolog, annál jobban érdekel minket – ez az, amit Mark szeretett egy adott elbeszélői pozícióban: ahogyan nyilvánvalóan hamis volt, vagy annyira próbált valódinak látszani, hogy fura módon épp ez mutatta, mennyire hamis.

– Az, ahogyan nézel valamit, megváltoztatja azt, amit látsz – jelentette ki.

HA HARMADIK személyben írok, sokkal könnyebb rokonszenvet ébreszteni az iránt a Margo iránt, aki akkor, a múltban létezett, mint ha megpróbálnám megmagyarázni, hogyan és miért csináltam mindazt, amit csináltam.

BODHI APJÁVAL KAPCSOLATBAN az volt zavarba ejtő, hogy csak azért feküdtem le vele, mert a tanárom volt, és mert a kedvenc tárgyamat, az irodalmat tanította. És az is tetszett, ahogyan egyre bizonygatta, hogy a markomban tartom. De melyikünk volt a másik markában valójában? Sokat gondolkodtam ezen.

Eltekintve attól, hogy megtermékenyített, és nagyjából tönkretette az életemet, Mark sokat segített nekem az írásban. Szétszedte minden mondatomat, és megmutatta, hogyan lehetnének jobbak. A dolgozataimat kiválónak értékelte, aztán követelte, hogy írjam át az egészet.

– Ami benned van – mondta –, túlságosan értékes ahhoz, hogy ne csiszoljunk rajta.

Volt, hogy rámutatott egy mondatra, és megkérdezte:

– Itt mit akartál mondani?

Én eldadogtam neki, mi volt a szándékom, mire azt mondta:

– Akkor mondd egyszerűen azt. Ne kertelj!

Már hetekkel azelőtt segített így nekem, hogy a viszonyunk elkezdődött volna. Egy nap be kellett mennem a szobájába. Amikor odaértem, közölte, hogy most nem tud koncentrálni, és megkérdezte, találkozhatnánk-e egy másik nap. Én azt feleltem, persze. De végül együtt jöttünk el az épületből, majd sétáltunk egyet, miközben sokat panaszkodott, a tanszékről és a feleségéről, a gyerekeiről, és hogy úgy érzi, csapdába ejtette az élete.

– És még csak meg sem érdemlem ezt a pocsék életemet – mondta. – Borzasztó ember vagyok.

– Nem az – válaszoltam. – Sok időt töltött velem, hogy segítsen nekem.

– Miközben egyfolytában kétségbeesetten szerettem volna megcsókolni.

Nem tudtam, mit feleljek erre. Hiszen bizonyos értelemben diáklányosan rajongtam érte, és eszembe sem jutott, hogy csókolózzak vele. De nagyon jó érzés volt, és ragyogtam, valahányszor megdicsért.

Esett az eső, és mi körbe-körbe jártunk a campuson. Nem volt esernyőnk, de mindketten kapucnis dzsekit viseltünk. Megálltunk egy hatalmas eukaliptuszfa alatt.

– Megcsókolhatlak? – kérdezte.

Bólintottam. Elképzelhetetlen volt, hogy nemet mondjak. Megtettem volna bármit, amit kér. Mark alacsony volt, úgy százhatvanöt centi lehetett, mint én, és bár sosem csókolóztam alacsony fiúval korábban, valahogy kellemes volt. Rajtunk volt a kapucni az esőben, de közben arra gondoltam: „Nyilvánosan csókolózunk a campuson? Ez nagyon rossz ötlet.”

A helyzet az, hogy mire ennek a dolognak vége lett köztünk, ő már nagyon gyerekesen viselkedett, nekem meg nagyon sok felelősséget kellett magamra vállalni azért, amit tettünk. Emiatt nem éreztem úgy, hogy kihasznál. Azt éreztem, hogy… elegem van. Ha ő felnőtt módra viselkedik, valójában az egész meg sem történt volna.

AMIKOR MARK ELŐSZÖR ment fel Margo lakására, baseballsapkát és napszemüveget viselt, mintha a paparazzókat akarta volna megtéveszteni. Margónak eszébe sem jutott, hogy kitakarítson vagy rendet rakjon a férfi látogatása előtt. Nem zavarta, hogy Mark látja a foltos pink bársonykanapét meg a tévéből kilógó kábelgubancot. A keret nélküli ágyát, egy matracot a padlón. Ez mind nem zavarta. A férfi azért jött, hogy megdugjon egy tizenkilenc éves lányt – ugyan mire számított?

– Vannak lakótársaid – jegyezte meg a férfi.

– Mondtam, hogy vannak – állította Margo.

– Nem gondoltam, hogy itthon lesznek.

– Az ott sör? – kérdezte Suzie.

Mark valóban egy hatos csomag sört szorongatott, fura módon gyógyszeres üvegnek kinéző palackokban. Red Stripe. Ilyen sört Margo még nem látott. Ilyet természetesen nem tartottak a munkahelyén. A férfin még a szobában is rajta volt a napszemüveg.

– Azt vedd le! – mondta Margo, és a szemüveg felé nyúlt.

Mark ellegyintette a kezét.

– Dioptriás.

– Fizessen a trollnak – szólalt meg Suzie, és kinyújtotta a kezét egy sörért.

– Tessék?

– Adj neki egy sört! – fordított Margo a férfira nevetve.

Mark úgy szorította a melléhez a sört, mint egy gyerek, aki nem akar osztozni.

– Hány éves vagy? – kérdezte Suzie-tól. – Jézusom, Margo, én nem terveztem, hogy…

– Elég idős vagyok, hogy beköpjem a dékánnál, szóval fizessen szépen a trollnak – mordult rá Suzie.

– Ez hatalmas hiba volt – jelentette ki Mark.

– Tessék – mondta Margo, amint kicsúsztatott egy üveget a csomagolásból, és Suzie várakozó kezébe nyomta.

– A troll nagyon elégedett – közölte Suzie.

– Menjünk a szobámba! – ajánlotta Margo.

Mark követte a folyosón, elhaladva Nagyobb Kat és Kisebb Kat szobája mellett, Margo ajtajáig.

– Isten hozott tündérországban! – mondta a lány, és kinyitotta előtte az ajtót.

HABÁR MARGO NEM különösebben vonzódott Markhoz, a szex meglepően kellemes volt vele. Korábban két fiúval szexelt. Az egyik a középiskolás fiúja volt, Sebastian. Sebastiannak volt egy csodálatos, Remmy nevű pásztorkeverék kutyája, aminek földimogyoró-illatú volt egy kicsit a feje, és Margo határozottan jobban szerette a fiúnál. A másik fiúval a gólyahéten ismerkedett meg a főiskolán, és azóta sem beszélt vele. Mark mindkettőtől különbözött az ágyban. Nem volt körülmetélve, ami Margót kíváncsivá tette, és nem tudott betelni a fityma bőrének rugalmasságával. De Mark Szenvedélyes is volt, nagy Sz-szel. Első alkalommal állva szexeltek, úgy, hogy Margót a falhoz nyomta a férfi. Ez nem tűnt praktikusnak, és kényelmetlen is volt, de Margo feltételezte, hogy ezzel a férfi egy fantáziaképét váltották valóra. Más okot el sem tudott képzelni arra, hogy valaki a falnak támaszkodva szexeljen.

Amikor vége volt, Mark leült a lány forgószékére, és körbepördült. Margo kiment a fürdőszobába, hogy pisiljen, és ezzel garantálja, hogy nem kap hólyagfertőzést, és mire visszaért, a férfi az íróasztalfiókokban kutatott.

– Mit csinálsz? – kérdezte Margo.

– Te alsóneműben járkálsz? – kérdezte felpillantva a férfi.

– A többiek is lányok. Miért kutatod át az íróasztalomat?

– Csak kíváncsi vagyok.

Margo haragudott volna, ha van valami érdekes a fiókjaiban. Ám ha Mark meg akarta vizsgálni a repedt kijelzőjű számológépét, csak tessék. Sosem találná meg a titkait. Valójában nem voltak titkai. Vagy voltak, de még önmaga előtt is rejtetten. Például nem kedvelte a férfit, nem igazán, és a megvetésének titka olyan volt, mint egy összehajtogatott ígéret, ami egy fiókban várakozott benne.

– A feleséged tudja, hogy ezt csinálod?

– Ó, nem! – felelte a férfi, és pördült egyet a székkel.

– De csináltad már máskor is?

– Hallgatóval? Nem.

– Más nőkkel?

Mark abbahagyta a forgást, és úgy tűnt, fontolóra veszi a választ. Kinyitotta az egyik fura sört, amit hozott. Az íróasztal szélén feszítette le a kupakot, és a lányt meglepte ez a durvaság.

– Senkinek sem mondtam még el – bökte ki a férfi.

– Mit? – kérdezte Margo. Az ágyon feküdt a párnáira dőlve, és tudatában volt, hogy még most is igyekszik csábítónak tűnni az alsóneműjében, a kissé kitolt csípőjével. A folyosóról behallatszott, ahogy az egyik lakótársa hányt. Valószínűleg Kisebb Kat, aki nagyon hányós volt. A dolgok olyan szeszélyesen léptek be a testébe, majd távoztak belőle, amit Margo elképzelni sem tudott.

– Lefeküdtem a feleségem húgával az esküvőnk estéjén.

Margo felszisszent.

– Jóságos ég, te nagyon rossz ember vagy!

Mark összevont szemöldökkel bólintott.

– Tényleg az vagyok.

– De később nem feküdtél le a húggal.

– Nem. Úgy értem, volt még pár alkalom, miután hazajöttünk a nászutunkról, de aztán abbahagytuk, igen.

– Nem volt bűntudatod? – kérdezte a lány. Nehéz megmondani, mit gondolnak a férfiak. Mindig csodálkozott, hogyan lehet az apja immunis az ő apa iránti vágyára. Hogyan tehette meg, hogy mire ő felébredt, összecsomagolt és lelépett, anélkül, hogy elköszönt volna tőle? Gyerekkorában azt feltételezte, hogy a saját gyerekeivel másmilyen, de ahogy idősebb lett, és jobban megismerte az apját, megértette, hogy ilyen a feleségével és az „igazi” gyerekeivel is. Ilyen volt egy pankrátor élete. Mindig várta egy repülő. A legszívesebben egy bérelt autóban nyomorgott másik két férfival, akik egyenként csaknem százötven kilót nyomtak, egyfajta örökös pszichózisban élnek, erőszakosak és fájdalomcsillapító-függők. A hétköznapi világ talán sohasem volt teljesen valóságos a számára.

– Ez nagyon gázul fog hangozni, de nem igazán – válaszolt Mark. – Egyszerűen úgy csináltam, mintha meg sem tettem volna. És mivel a feleségem nem tudta, hogy megtettem, olyan volt, mintha nem is történt volna meg.

MARK VERSEKET ÍRT Margónak, összesen majdnem egy tucatot, de a lánynak ez tetszett a legjobban:

AZ ÉHES SZELLEM

A sötétben egymás felé fordulunk,

a test tényén meghökkent két torz galamb.

Semmit sem érzek. Érj hozzám, semmit sem érzek. Éhes szellem vagyok.

Felfalnánk egymást,

de mintha álomban futnánk, olyan:

A valóság sötét jege repedezik körülöttünk.{1}

{1} Elekes Dóra fordítása.