Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Bolyay Etta

1

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ujhelyi Nándor

AKIT A NŐK SZERETNEK

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-220-7 EPUB
ISBN 978-963-678-221-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1921
az elektronikus változat az 1921. évi
kiadás alapján készült

a borító Francis Picabia (1879 – 1953) Paysanne
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bolyay Etta

Pár nap múltán újra összegyűlt ama társaság a villában, amely meghallgatta Bolyay Ettának, annak a nőnek, akit a férfiak szeretnek, az élettörténetét. A történet tudvalevőleg nem fejeződött be és szerző adós maradt Bolyay Etta és Honth Pál szerelmének elmondásával.

Ezen az estén hideg szél cibálta a virágzó fákat, az ősz borzongó illata kavargott a kezdődő nyárban. Vacsora végeztével a társaság nem vonult ki a kertbe, de a dohányzó mély karosszékeiben ütött tanyát. Teremszerű nagysága ellenére intim volt a szoba. Fekete és arany mintázatú kínai lámpaernyők sompolygó fényt vetettek a sötét perzsák bűvösen tarka cirádáira, a galambszürke szövettel kárpitozott falak nemes rézkarcaira. A szobában összevegyülő francia női parfümök és keleti cigaretták illatából angol kürt zengésével harsogott ki a pácolt angol pipadohány sűrű szaga.

Ezúttal a férfiakról beszélgetett a társaság. Helyesebben arról a férfiról beszéltek a nők, aki után vágyódtak és önmaguk erényeit dicsérték a jelenlevő férfiak. Ámde a tárgytalan elmélkedés hamarosan elszunnyadt és egyhangúan követelték szerzőtől, hogy mielőtt elmondja Bolyay Etta és Honth Pál történetét, előbb mondja el ennek a férfinak az életét is, hisz ez a két élet, mely a nemes, szerelem aranyából vert éremnek két oldala tulajdonkép, egymást magyarázza és egészíti ki.

Hisz, ha Bolyay Etta volt példája a férfiak által szeretett nőnek, annak a nőnek kit szerettek, mert ebben az elfajzott, érzelemmentes korban még szeretni tudott, úgy kétségtelen az is, hogy Honth Pál volt az a férfi, kiről a hír részint mint a nők hódítójáról, részint mint a nők rajongójáról emlékezett meg.

- Valóban - mondta szerző - így is van. A fáma ezúttal az igazságot, a szerelem örök érvényű igazságát hirdette ki. Ez a férfi meghódította a nőket és rajongott is értük. Sőt azt merem mondani, hogy rajongásával hódított. Szerették, mert szeretett. Jött, látott, szerelmes lett, tehát győzött: ez ennek a szerelmi Caesar hódításainak a kulcsa. Nagy árat fizetett, akárcsak Bolyay Etta, azért, hogy szeretett: önmaga a szerelmét adta érte cserébe, tehát szenvedéseit, kiábrándulásait, összeomlott álmait. El fogom mondani, hogy és mint jutott el Honth Pál a nőkön keresztül ama nőig, kinek történetét ismerik már. A végzet bábjai vagyunk mindannyian, nem tudjuk honnan jöttünk, hova megyünk, ámde kérlelhetetlen biztonsággal érezzük, hogy az történik mindig, aminek meg kell történnie. És ezen változtatni nem lehet. Különböző szerelmek, kábulatok és csalódások szűrőin szitálódik át a lélek, míg egyre nemesebb, finomabb lesz, elhullajt kavicsot, salakot és végül megmarad céljához elérve a nagy szerelemnek, az igazinak, tiszta aranya.

Csend volt. A párok, akiket már ismerünk, egymás mellé húzódtak, a félhomályban a kezek megkeresték egymást. Szerző magányosan beletemetkezett egy óriási brit-karosszék mélyébe, megtömte pipáját a mézesen melankolikus illatú dohánnyal, azután belekezdett történetébe:

- A gyönyörűségekről fogok beszélni, azoknak, kik szeretik a gyönyörűséget és nem botránkoznak meg, mint a hitvány álszenteskedők, kik arcukat elburkolva, lopva rohannak az orzott és félszeg öröm mákonya után, nem tudva azt, hogy Isten önmaga képére teremtette az embert és az ember pedig - Pascal szavait módosítva kissé - egy nádszál, de egy szerető nádszál a természetben. Szenvedésekről fogok beszélni, azoknak, kik szeretik ama szenvedéseket, melyek szerelemben fogannak meg és melyeknek mámor lesz a magzatuk. Azoknak beszélek, kik nem kövezik meg józan és kérges marokkal fájdalmaikat, mert tudják jól, hogy a fájdalom és szenvedés magja az, melyből végül mégis az ujjongó szépség, a bódult öröm szikrázó virága hajt ki.

1

Belekarolt Endrébe és a tizenkilencéves ifjú hetyke arcát bámulva, hallgatta rajongással Endre elbeszélését. Mint győzött barátja a junior-versenyben, hogy került a nagy nyolcasba, minő evezős sikereket ért el általában. Ifjú, szinte gyermekarca ragyogott az áhítattól és szeretettől midőn Endrét nézte. Szép, fekete szemei lelkesen csillogtak, karcsú, kissé leányos termetével hozzásimult barátjához, ideáljához, unokabátyjához. Ámbátor könyveket bújó, titokban versekét faragó fiú volt a tizenhatéves Pál, a sportokkal nem törődő entellektüel fióka, mégis az imádott Endrének, az ő hősének sikere elbájolta és faszcinálta a fiút.

Még ősszel barátkoztak össze. A férfias, hősködő Endrének megtetszett Pál szolgálatkész, rajongó barátsága és mert, mi tagadás, imponált neki a három évvel fiatalabb unokaöccsének okossága, meghatotta meleg nőies tapadása, barátjává tette, ö, az egyetemi újdonsült polgár, a hatodik gimnazistát, ki különben alapos segítségére volt latin tudományával neki a római jog idegen kifejezéseiben, mert Pál felülmúlta tudásban, értelemben, logikában és intuícióban egyaránt Endrét.

És ez a barátság, mely mind mélyebb gyökeret vert Pál szívében télen és tavasszal, úgy látszott, hogy most nyáron végre kiapadhatatlan, meleg örömök forrása lesz Pál számára. Hisz együtt nyaraltak ezen a fürdőhelyen és most Endre visszatérve a fővárosból, hol a regattaversenyekre trenírozott, együtt lesz vele hosszú heteken át.

Eldugott fészek volt ez a hely, néhány nyaraló család birodalma. Pál, kinek kósza világfi, kalóz fezőr apja volt, kinek anyja már nem élt, Endrének szüleinél volt ellátásban, mert apja valahol künn a nagyvilágban hajszolta a nőt és az aranyat, játékbankok és alkóvok örvényeiben küszködött és ebben a mohó hajszában, az ötven év felé közeledő férfi villámló életéhségében csak kölönc lett volna számára Pál. Hisz télen is, midőn együtt éltek, az okos, a szeretetet sóvárgó Pált apja tréfásan anyósának nevezte barátai és barátnői előtt, mert néha tőzsdei vagy asszonyi harcok idején magán érezte a fiú feddőn tűnődő tekintetét.

A kis Honth Pál egyre szeretet után sóvárgott és midőn eljutott a kamaszkorba, a hús maró vergődései megkezdődtek, az érzékek kábán éretlen izgalomba sodródtak, Pál ijedt irtózattal hárította el magától a fanyar diákos gyönyör kísértéseit. Ámde a magányba begubódzott lélek esengett a barátság, a szeretet, a társ napfénye után és íme Pál, úgy érezte, hogy megtalálta azt, akit eddig nélkülözött, a pajtást, a másik embert, akit szerethetünk, Endre személyében.

Szerelem volt ez. Az ébredő ifjúság szerelme, e különös, szinte tragikomikus fellengzősség, mikor az ifjú félszeg és riadt irtózatot érez a nők iránt még, mikor egy barátot állít istenítő rajongásának piedesztáljára. Nemes és gyengéd érzés ez a férfias barátság, mely azonban mégis fájdalmas tévedés, a nyiladozó lélek zsákutcába kerülő botorkálása csupán, melyből nem fejlődik ki a lelkek összeforradó, egy életre szolgáló barátsága soha, mely nem virágzik ki lélekrokonsággá sem, de mint a gyermek első fogai, ha eljő a második igazi fogzás időszaka, kihullanak, úgy ez is megsemmisül teljesen, ha a fiú férfivá ébred teljesen, vagyis, ha megismeri a nőt.

Pál végtelenül vágyódott a szeretetre, kicsiny bölcs szíve repesett, ha Endrét várta, arcocskája kipirosodott, ha barátjával volt és néha késő éjjeleken virrasztott szobácskájuk verandáján és míg bent Endre a kisportolt fiatal fickók egészséges, szuszogó álmát aludta, addig Pál néha a gyertya szűzies fényénél, elhessegetve a zúgó és libbenő éjjeli pilléket, verseket írt. Naiv és szép kis verseket, melyekben Endrét ünnepelte, ki holmi görög Alkibiádésszé revelálódott ezekben a költeményekben, kiről Pál úgy írt, mint az ő Leanderjéről, mint lelke jobbik feléről. De eldugta ládája lég fenekére ezeket a verseket a kis Pál, mert félénk és szemérmes szerelem volt az övé és megérezte talán eleve azt a gúnyos fintort, mely Endre arcán, a hiúság buta öröme mellett felvillant volna, ha ezeket a verseket elolvassa.

Egyébként azonban Pál boldog volt. Egyre együtt volt barátjával, a pajtási körben, amely kialakult közöttük, ők ketten egyet jelentettek. Endre, ki nem volt éppen érzelgős fiú, ama néhány süldő leánnyal nem törődött, kiket ismertek és zavartalan volt így Pál élete mindaddig, míg egy Ila nevű tizenkilenc- éves leány a fürdőhelyre nem érkezett.

*

Ila nagyszerű, minden szőkesége és finomsága dacára, fiús leány volt. Minthogy anyja - még mindig nagyon szép asszony, sóvár ajk és mélységesen epedő szemek asszonya - jó barátságban volt Endre szüleivel, Ila csakhamar megvetve a jelenlevő leányok társaságát, harmadik „tiszteletbeli fiú” tagja lett Endre és Pál kettősének. Nem lehet azt mondani, hogy Pál ennek túlságosan örült volna, ámde azt el kellett ismernie, hogy Ila derék pajtás, okos cimbora tud lenni és a leányból néha-néha kitörő nőies gyöngédség sem riasztotta meg Pált. Azonban szerelemről nála Ilával szemben szó sem volt, Pál Endréért rajongott továbbra is és talán még jobban az eddiginél, mert csakhamar megismerte Pál a féltékenység gyötrelmeit, a mellőzöttség keservét is.

Pál eleinte nem gyanakodott. Tudta, hogy ezek a finombőrű, párnázott testű, hosszúhajú lények, Afroditének és Évának eme leszármazottjai megkülönböztetett udvariasságokra tartanak számot, parancsolnak ők és engedelmeskednek nekik és így megértette, hogy Endre némely gesztusai, hangjai és szavai csak köteles robotjai ennek az örök férfi jobbágyságnak. Ide és tova azonban, hogy múltak a napok, Pál megdöbbenve vette észre, hogy ők ketten nem túlságosan ragaszkodnak az ő jelenlétéhez. Pál ezt tökéletesen meg is értette, hisz ő is sokszor igyekezett, de nagy ritkán csak sikerrel, hogy Endrével kettesben legyen, hogy ama drága, négyszemközti baráti meghittség, melyben azelőtt része volt, újra sértetlenül az övék legyen. De most észrevéve nemcsak azt, hogy Ila is ebben settenkedik, de azt is, hogy barátja, az ő Endréje is iparkodik Ilánál sokkal inkább, nála nélkül kettesben lenni, ez Pált kétségbe kezdte ejteni.

És ott voltak a vacsora utáni meghitt beszélgetéseik a villa kertjében. Mikor a kis Pál az ő korán érett okosságával, a csillagokat bámulva tűnődött és bölcselkedett az életről, midőn többnyire ő beszélt és Endre inkább derekasan helyeselt csak, hallva ifjabb barátja eszméit és terveit. Ezek is kezdtek immár el-múlni. Mert Endre szokást kezdett abból csinálni Ila megérkezése után vagy két héttel, hogy vacsora után eltávozott és Pált nem hívta magával. És Pál nem is igen mehetett volna. Endre apja, régimódi ember, kinek amúgy sem túlságosan tetszett Pál korán felülálló okossága, tájékozottsága - hisz teremtő isten, Pál foglalkozott Nietzschével és a szocializmussal is - szóval az öreges úr kijelentette, hogy Pál gyerek, gimnazista, kinek vacsora után otthon a helye, kinek nem szabad künn ténferegni este és különben is annak a nézetének adott kifejezést, hogy Pált apja - és ezen igazán nem lehet csodálkozni - nem úgy nevelte, ahogy kell és hogy ő ezen segíteni fog majd.

És így Pál kettős gyötrelmet állt ki. A bensejében szunnyadó ifjúság forradalmisága, önállósága csorbult meg, de még jobban szenvedett azért, mert így magányos órákon - hisz néha éjfélfelé járt az idő, midőn Endre hazatért - vergődött és kesergett szét- málló barátságán.

Endre néhány elejtett szavából megtudta, hogy ilyenkor Ilával is szokott együtt lenni. De Pál nem kérdezősködött, szemérmesen titkolta fájdalmát, önmagát gyötörte csak naiv féltékenységgel, ó, hisz végtelenül vágyott arra, hogy Endre legalább elbeszélje neki, hogy mi is történt, de sajnos Endre - kinek most sarjadt ki lelkében az első szerelem - nem mondott semmit, mert érzése még öntudatlan volt és így nem volt szüksége arra, hogy lángoló és tűnődő szavakban áradjon ki belőle egy intim barát előtti gyónásban.

De Pál megsejtette a szeretők nagyszerű érzéke segítségével, hogy mi megy végben Endre lelkében és a féltékeny dac lett úrrá lelkében; szinte meggyűlölte a boldogtalan, elhagyott szerelmes féktelen bánatával Ilát. Irtózott már a leány pajtásos kedvességétől, gyűlölte hamvas bőrét, isteni alakját, hangja zengését. Naiv gonoszságával az ősi embernek, arról ábrándozott, hogy valaminő ártó baj tönkre tenné Ila szépségét és ekkor az ő Endréje felszabadulna a leány bubájától, a teste vonzásától és visszatérne újra hozzá. Hisz Pál, a kis férfipalánta, azt még el sem tudta képzelni, hogy egy nő lelke vonzhatja a férfit. Testük ravasz és megejtő különbözőségével ragadják magukhoz a férfit, mint szirének a tengeri hajóst és ha a test felszabadul a bilincsek alól, kikerül a nő igájából, úgy újra a férfitársban keresi a boldogságot, így gondolta ezt Pál, az ő tizenhatéves bölcselkedésében.

És egy estén, amit csak sejtett, az bizonyossággá vált. Tíz óra után Pál, midőn az öregek leszunnyadtak, kilopódzott a villából és leosont a parkba. Óvatosan sompolygott a sötét utakon. Egy pádon felfedezte Ila anyját. Elma asszony - így hívták ezt a még mindig szép asszonyt - két öreges úrral elkódorgott Endrével és ideje annak, hogy már itt legyen nála.

Pálnak felsajgott a szíve, mintha durva kéz facsart volna rajta. Tovább settenkedett és egy hatalmas platán mögött, inkább érzésével, mint tekintetével felfedezte Endrét és Hát. Ott állott egymással szemben a fiú és a leány. Endre átfogta Ila vállát és magához vonta a leányt, aki a mellén összefonva könyökig csupasz karját igyekezett távoltartani magától a fiút. De nem volt játszi harcnál egyéb e tartózkodás, mert kis küzdelem után ajkuk összetapadt és a csók után Pál szívének eszeveszett lüktetésén keresztül, mint sóhajtást gyászdobok pergésén át, hallotta, hogy Endre suttogja: szeretlek… Ila... te vagy az én egyetlenem... mindenségem.

Ó, fellengzős szavai a felhabzó érzelemnek, minő irtózatba döntöttétek kicsiny Pál szívét. Megértette, hogy vége immár mindennek, messzi, előtte ismeretlen, gyűlölt tengerekre indult el az ő lelkének jobbik fele, a női sátán rabszolgája lett Endre és a tizenhatéves szívével egyedül, újra egyesegyedül van.

Hallatszott Elma asszony hívogató szava, azok heves csók után elsiettek, Pál zokogva szorította oda arcát a fa durva kérgéhez, mely olyan volt, mint maga az öreg, közönyös, lélektelen élet. Azután rohanni kezdett hazafelé szinte őrült félelemmel, hogy megelőzze Endrét. Nem fogja elfelejteni Pál ezt a hajszát, amíg élni fog. Elbukott a sötét utakon, benső zokogástól megrázott teste meghempergett a kavicsokon, azután feltápászkodott és végül lihegve, mint kétlábú hajszolt szenvedés állatja, elérte a házuk barlangját, leporolta magát és behúzódott a sötét veranda egyik sarkába.

Nemsokára megjött Endre is. Ujjongó füttyszó hirdette érkezését. Meggyújtotta a veranda asztalán álló gyertyát. Arca diadalmasan ragyogott a felpislogó fényben. Meglátta a gubbasztó Pált, hozzáment, barátságosan átölelte, kis öregnek szólította, azután nem is vette észre, hogy Pál borzongva húzódik ki karjai közül, cigarettára gyújtott, bement a szobába, gyorsan ledobálta ruháit és boldog sóhajjal elnyújtózkodott. Egyszerre megszólalt szinte félálomban:

- Palikám - mondotta - te borzasztó ügyes fiú vagy, tudom, hogy verselni tudsz, tegyél meg nékem kis öreg egy szívességet. Írjál valami szép, nagyon szép szerelmes verset, tudod amilyet azokhoz a leányokhoz írnak a költők, akiket szeretnek. Valami nagyón szépet Palikám. Odaadom neked érte az illusztrált Homéroszomat. És tudod, kis öreg, legjobb, ha azt, akinek a verset írod, olyannak képzeled el, mint amilyen Ila.

Pál motyogott valamit, hogy majd, ha hangulata lesz, gondolkozik a dolgon, de Endre, kinek ez az ötlete nem volt túlfontos, egy-két szót mormolt, azután sóhajtott egyet boldogan és elaludt. Pál pedig, midőn hallotta, hogy Endre alszik, alattomos tolvajként bekúszott a szobába, lopakodva felnyitotta ládáját, megkereste a fenekén rejtőzködött verseit, az Endréhez, a Baráthoz, a Szeretett Emberhez írott verseket, magához vette őket, azután a kerten át kiosont az enyhe holdfényben fehérlő útra és itt könnyes szemmel, láztól forró ujjaival szétmarcangolta a papírlapokat és a fehér foszlányokat, ó első ifjú szerelem gyengéd virágai ti, szerte szórta az úton. De vajon mi volt ez más, mint kétségbeesett szimbólum, mikor Pálnak be volt vésve emlékezetébe, be volt edzve leikébe minden szó, minden sor, minden érzés.

*

És a napok mik következtek, a szenvedések napjai voltak. Minden naiv és romantikus lehetőség rakétája fellobbant Pál ábrándjaiban, öngyilkosság, klastrom cellája, kalandos út ismeretlen világba és még sok más gyermekes képzelgetés, ezek voltak a vigasztaló lehetőségek Pál gyötrődéseiben. Ez a kis ember, ebben a tévelygő szeretetében, megismerte a férfi szeretetének minden keservét és szenvedését. És ezzel együtt valaminő, eddig csak eltompított és riadtan elhárított érzés is elősomfordált Pál lelkének a mélyéből.

A nőket gyűlölve, érdekelni kezdték őt ezek a különös lények, ezek a felemás emberek, kikről azt olvasta valahol, hogy hasonlatosak a gyermekekhez és majmokhoz. Vizsgálta ruhájuk kivágásából előtűnő bőrüket, mely fehér volt, mint a márvány, avagy napsütötte hamvas aranybarna bársonyhoz hasonlított. Nézte ruhájuk tapadó függönye alatt mozgó szép tagjaikat, szemük mélyének igézetétől megrebbent a szíve és lesütötte a szemeit, melyekben a kíváncsiság és félő gyűlölet az előtte még öntudatlan vágy villogásával telítődtek meg.

És késő este egyedül heverve a veranda bambusz pamlagján, míg Endre távol tőle bizonyára fiával rótta a szerelem útját, Pál érezte megvonagló idegeiben, hogy az élet nagy változása előtt áll. Kusza, mezítelenre vetkőzött női víziók vették körül, melyeket nem tudott elűzni, melyek lénye előtte ismeretlen odújából rebbentek fel, melyektől félt és amelyek mégis vonzották rejtelmes csápjukkal képzelmét, éledő férfiasságát. Mint a nyugati népek, melyek félve és megejtett kíváncsisággal tekintettek a felcicomázott, egzotikus hódító barbárokra, kiktől leigáztatva leigázókká akartak válni, így tekintett a nőkre Pál. Megsejtette, bár lelke még tiltakozott ellene, hogy a végzet vas rendelése értelmében őket illeti meg minden férfi szeretete, ők jelentik a férfi számára a célt, a szerelmet, a vágyat... ők a boldogság és fájdalom kegyetlen és szép forrásai. És nem lehet ezen változtatni, mert ez a dolgok megszabott rendje és a Törvény.

És így teltek el a napok, midőn a társaság az egyik délutánra egy közös kirándulást beszélt meg, egy közeli kocsival egy órai távolban levő helyre. Kis hegy volt ez, melynek tetején egy váracska romjai romantikáskodtak, a hegy alján pedig vízesés, afféle miniatűrje a Niagarának, szépelgett. De á kirándulás előtt rövid idővel Endre anyja rosszul lett, a férje is otthon maradt és így csak négyen helyezkedtek el a kényelmes határban. Elma asszony Ila leányával, Endre és Pál, ki egész nap mindenféle tervet koholt, csakhogy otthon maradhasson, de ennek az incidensnek hatása alatt nem mert visszavonulni.

Szépséges volt az út. A kocsi mérsékelt iramban vágtatott. Pál szemközt ült Elma asszonnyal. A nő sóvár szép szemeit félig lehunyva, telt meleg szájának vörös kárpitja mögül mosolygó fogaival szinte elhevert a kocsiban. Néha rámosolygott Pálra. Kedvelte ezt a sápadt szép fiút, kinek csupasz arcából csillogó fekete szemek parázslottak felé, kinek hangja nem volt már kamaszos, de férfiasán, szonorus melegséggel zengett. Kivel szinte komolyan lehetett beszélni könyvekről, természetről és akiből mégis kiáradt az érett asszonyt megejtő szűziesség fiatalsága. Telt és nemes lábszárai, miközben elnyúltak a kocsiban, hozzáértek a fiú lábaihoz és érezték mindketten egymás testének forróságát.

És mellettük, szintén szemben egymással ült Ila és Endre. Boldogan bámulták egymást és ujjongó diadalmas örömükben tömérdeket fecsegtek, nem is törődve a másik kettő hallgatagságával. Mert amazok hallgattak. A fájdalom és az ismeretlen utáni riadt vágy töltötték el Pál lelkét, míg Elma asszony ki tudja mire is gondolt, nagy, fekete szempillákkal elfüggönyözött szeme mélyén minő különös érdeklődés is villant fel és mindezekről nem beszélgethettek ők ketten egymásnak, ez a fiú és ez az asszony, kiknek egyike most fogta meg az életbe nyíló kapu kilincsét, míg a másik már a túlsó felén állt az életnek, a távozás küszöbe előtt.

Megérkeztek. Elma asszony fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy felmenjen a hegyre és letelepedett a vízesés melletti lankás puha fű szőnyegével borított hegyoldalra. Pál elrémült attól a gondolattól, hogy Ilával és Endrével egyedül maradjon, meglátta azok tekintetében a sóvár vágyat a négyszemközti egyesülés iránt és kijelentette, hogy ő sem megy fel a hegyre. Azok vidám énekszóval megindultak a szerpentin úton és csakhamar eltűntek a fák között. Pál pedig leheveredett Elma asszony mellé a fűbe a nő fehér selyemharisnyán átrózsáló lábaihoz. Eleinte hallgattak mindketten, azután az asszony ösztönös kíváncsisággal, melyet azonban hangjának meleg, szinte anyás jósága, szerető érdeklődésbe öltöztetett, kérdezgetni kezdte Pált.

Pál, kinek az elmúlt évben egyetlen meghittje volt Endre, kinek szenvedéssel és töprengéssel csordultig telt volt a lelke, Pál, kinek hiányzott immár az őt meghallgató Endre, Pál lassan, a vallomás után szinte sóvárogva kezdett felelgetni Elma asszonynak.

A nő már sejtett olyasfélét, hogy e kicsinyke, de már bölcs és mély léleknek megvan a maga titka. És mivelhogy ösztönösen anyás érzés fogta el Pállal szemben, ő, ki különben kacér, sóvár teremtés volt, leányának is inkább barátnője, mint anyja, ezúttal hangjában és szavaiban felhágott a megértő jóság, a nemes nőiesség oltárjára. És Pált, kinek nem volt jóformán sohasem anyja, Pált, a magányosan vergődő gyermeket, Pált, kinek lelke mélyén bontakozott már ki a gyermek gubójából a férfi, Pált megejtette az Elma asszonyból kiáradó jóság, szépség és együttérző érdeklődés. Elmondott mindent. Egyedül a látott csókokat hallgatta el, a csókokat Ila és Endre között, mert szemérmes és szerető lénye nem akart bajt zúdítani Endrére. Ámde elmondta egykori boldogságát és mostani szenvedéseit, melyekkel fizetett értük. Elmondta gyűlöletét, sejtelmeit, melyeket a nők ébresztettek fel lelkében. És megmondta Pál, már ekkor tizenhatéves korában, hogy mit gondol az életcéljának.

- Én szeretni akarok - mondotta - és azt akarom, hogy szeressenek. Az emberek boldogtalanok, mert nem tud szeretni mindenki mindenkit. Egy, egyetlen embert kell legalább mindannyiunknak szeretni, az az egy legyen a többi ember jelképe. Én olvastam nagy emberek mindenféle emlékiratait és tudom, hogy a hírnév, a pénz és hatalom nem elégíthet ki. Mert én tudom, hogy az élet szomorú és tudom, hogy mikor szerettem Endrét és... nem volt semmi baj... akkor az élet nem volt szomorú, de szép volt, vidám, szép, mint egy májusi reggel. És most szomorú, szomorú, mint egy téli délután és tudom, hogy akit szeretnek, aki szeret, annak a téli délutánja is májusi reggel.

Vége szakadt Pál elmélkedéseinek, mert már bölcselkedésén győzött a szív gyermekien mély fájdalma és Pál elhallgatott. Szeme könnyes lett, hősiesen küzdött, hogy a felfakadt szomorúság könnyeit visszatartsa, az elnémított zokogástól megvergődött ifjú teste. Elma asszony megértette Pált, hisz őt is elhagyta már olyan valaki, akit szeretett - melyik emberi lénynek nem osztályrésze ez az ősi szenvedés, ez az eredendő átok - és kinyújtva kezét, sima, meleg ujjaival megsimogatta Pál csupasz, izzó arcát.

És ekkor Pálból kibuggyant a fájdalom keserű-sós vize. Ráborult az asszony kezére, ráárasztotta szomorú kis szája csókjaival, könnyeivel szenvedését a jóságos, finom odaadó kézre, míg a másik kéz csapzott haját simogatta. Majd önkénytelenül felkúszott az asszony mellé, átölelte a nőt, keblére szorította a fejét és szótlanul, már sírás nélkül ott pihegett Pál az asszony testén és egyszerre csak megcsapta Pált a nő illata, megérezte a bőr forró simaságát a mély nyári dekoltázs felett és úgy érezte, mintha álmatag, langyos boldogság áradna el testén, de egyúttal érezte, amint hozzátapadt Elma asszonyhoz, hogy átárad testének minden porcikájába egy más élet forrósága, egy különös, számára még ismeretlen emberfajtáé, megérezte először simulva egy nő testéhez, mit jelent az, hogy nő és minden idegszála szinte felzendülve megremegett és kifeszült az új és öntudatlan vágytól. Kipattant a tavasz rügye a gallyon. Ez volt Pál Germinalja.

Elma asszonyban is különös érzés áradt el. A különösség abban állott, hogy az általa jól ismert és imádott érzés, most egy még majdnem gyermek ölelése nyomán zúdult fel benne. Szinte meghökken tette, hogy ennek a fiúnak testi közelsége, aki benne még előbb az anya jóságos szeretetét ébresztette fel, most felgyújtotta a szunnyadó asszonyi vágyát. Nem tudott uralkodni magán, fejét Pál fejéhez közelítette, a fiú ajka szomjasan, félénken osont feléje, ajkuk meleg, szinte szerelmes tapadással ölelkezett össze, festőket megrázta a vágy, mint meleg déli szellő a fák virágos lombjait és csak hosszú idő múltán, melyben benne volt a habzó élet gyönyörűsége és a mozdulatlan örökkévalóság boldog beteljesültsége egyaránt, szakadt el egymástól ajkuk. Elma asszony kinyitotta szemét és ránézett Pálra, kit gyengéden eltolt magától és meglátta a fiú szemében a szerelmes férfi tekintetét. Az a tapogatódzó csökevényes szeretet, melyet Pál érzett Endre iránt, megszűnt teljesen és elmúlott naiv féltékenysége is, helyet adva az új és nagyszerű érzésnek. Pál szerelmes lett Elma asszonyba.

*

Ettől kezdve jóbarátok lettek az asszony és a fiú. A valóságos szerelem helyreállította Pálnak a téveteg szerelemtől megbillentett lelki egyensúlyát. Megértette Endrét, csupán azon tűnődött, hogy lehet valaki olyan fiatal, szinte naiv és fiús leányba szerelmes, mint Ila, mikor vannak asszonyok, kik megértőek, nagyszerűek, jók és odaadok érettségük pompájában.

A csók nem zavarta meg Pált, de elindította benne a férfivá érés lavináját. Majdnem mindennap látta ettől kezdve Elma asszonyt. Meghittje lett Endrének és ez most már örömmel fogadta Pált, a hozzájuk közeledőt, hisz a fiú, ki leült és bölcselkedve fecsegett Elma asszonnyal, egész kitűnően ellátta Endre és Ila szerint a sokszor szükséges „elefánt" hálátlan szerepét is.

Az asszony szinte biztatta jóságos mosolyával, tekintete érdeklődő melegségével Pált a közeledésre. De csókról vagy más fizikai gyengédségről szó sem lehetett most már közöttük. Pál az ő kis barátja lett, mintha egy nagyon, de nagyon fiatal fivére lett volna, úgy bánt vele és óvakodott - így tisztelve meg Pálban a feleszmélő férfit - hogy valamiképp életre ne keltsen benne fizikai megkívánást. De ez nem volt éppen egyszerű dolog Elma asszony számára, mert hisz napról-napra hol meghökkenő gyönyörűséggel, hol vágyódó rémülettel érezte Pál je-lenlétében önmaga nőiességét. A Pálból feléje áradó és üde naivságában szinte féktelen szerelmes szeretet elszédítette a nőt és csakhamar kusza szerelem lobbant ki újra az elhamvadó szívben.

Vonzotta őt ez a fiú testileg-lelkileg egyaránt. Tetszettek neki, nem éretlen, nem leányos és mégis fiatalosan csupasz arca, gyöngéd, szinte bájosan izmos tagjai, féktelenül vagy töprengően felcsillanó szikrázó szemei, melyeknek ifjú rajongása mögött egy férfi epedése árnyéklott. Lelkileg pedig megejtette őt a fiú végtelenül bizakodó szerelmének frissessége, mely nyílt, taktika nélküli, önmagát merészen kitáró volt, mint a győzedelmes, felhőktől nem fátyolozott nap.

És így múltak a napok. Ámde Pál nem felejtette el ama csókot és meleg éjjeleken tűzbe boruló arccal, összeszorított térdekkel, megvonagló testtel emlékezett vissza reá, érezte orrában Elma asszony illatát, karjaival párnáját átölelve, a hűvös vászon alatt mintha csak a nő meleg teltsége simult volna hozzá. És bekövetkezett ama reggel, midőn kékes köd keretezte nedvesen csillogó szemét, törődöttség lankasztotta el testét és a hűvös szellő sodrába tartotta sajgó homlokát Pál.

Egy pár nap múltán Endre, az immár jól értesült Pál előtt újra felvetette a vers ötletét. Pálnak egy gondolat villant fel agyacskájában és nemsokára már megvolt a vers. Szerelmes vers egy nőhöz. A nőhöz. És volt benne szó üdvözítő szerelemről, csókról, vágyról. Ila elolvasta a verset és azt hitte, hozzá írta Endre. Ámde ezt a verset Pál írta Elma asszonyhoz, őrá gondolt minden szavában, az ő iránti érzése, tüze parázslott ki a minden naiv kezdetlegesség ellenére is szép versből. És ez a vers hozta meg Pál számára a férfi első boldogságát.

Elma asszony valahogy megtalálta a verset. Tudott arról ugyan, hogy az ő Ilája és Endre, kinek neve a vers alá volt írva „jóban vannak", de a vers merész és tüzelő hangja megéreztette vele, hogy úgy látszik a gyerekek kissé tovább iramlottak a megengedhetőnél. Kérdőre vonta Endrét. Ez a derék sport-Alkibiádész megijedt, hebegett és zavarában még azt is kibökte, hogy idegen tollal ékeskedett szerelme, mert a vers Pál munkája. Egyébként azonban Elma asszony nem volt szigorú, elmondta az előírásos anyai mondókáját, de ezzel be is fejeződött az egész ügy Endrére és Ilára vonatkozó része, mert Elma asszony egész más gondolatokkal foglalkozott már, melyek korántsem voltak anyaian morálisak.

Megtudva azt, hogy a verset Pál írta, megértette azonnal, hogy ezt a verset Pál őhozzá írta. Érezte a sorokból kiáradó lángolásból, hogy férfi hevével szereti őt ez a bájos gyermek, kire úgy gondolt e pillanatokban a romantikus Elma asszony, mint kobzos, sudár ifjú görög istenre, az ifjúság epedő bájával ékeskedő és mégis féktelen Apollóra.

Izzó nyári délután volt. Fehér selyem burnuszában hevert az asszony a pamlagon és olvasta, újra és újra olvasta a verset a félhomályban, a hárságtól illatos szobában és érezte ajkán, mint akkor ott a lankás réten, Pál csupasz, ifjú száját. És belépett a szobába Pál. Endre elmondta a történteket és ő jött, hogy kivegye részét a dorgálásból. De nem jött sunyin kérő arccal, szeme szerelmes büszkeséggel nézett a heverő asszonyra. Ámde térdei megremegtek és a szíve, mint rabul ejtett madárka a zsákmányoló ökölben, úgy vergődött.