Emmy Grayson

Viharos kapcsolat

Jacqueline Baird

Földre szállt boszorkány

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Emmy Grayson, 2024 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A ROMANA 833. eredeti címe: Stranded and Seduced (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Jacqueline Baird, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Romana 834. eredeti címe: Picture of Innocence (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Gaáli István

ISBN 978-615-108-143-3

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Emmy Grayson

Viharos kapcsolat

1. FEJEZET

Griffith Lykaois végigsimított a sebhelyen, amely végigfutott a jobb szemöldökén, a szeme sarkán és az arcán. Egy másik a szája sarkától az álláig húzódott. Egy bőrfotelben ült a balkonajtó közelében, egy pohár whiskyvel a keze ügyében, és úgy látta maga előtt megcsonkított arcát, mintha tükörbe nézne. Az elmúlt tizenegy hónapban a sebek sokat halványultak – ellentétben az emlékeivel. A frissen összevarrt sebek… A véreres szempár, amellyel nem tudott rendesen fókuszálni, mert fájdalomcsillapítókkal tömték tele…

Szörnyű!

A nő hangjában hallható rémület áthatotta, miközben az első napon hol az eszméletre tért, hol pedig újra elveszítette.

Még az sem késztette Kasey Dupree-t arra, hogy vele maradjon, hogy ő egy gazdag hajótulajdonos fia. Végül is inkább szörnyszülöttnek tűnt, mint férfinak.

Ezt meg kell értened, Griff.

A nő hangja az idegeire ment, miközben megpróbálta feldolgozni, hogy az apja meghalt, ő pedig megcsonkítva fog élni. És mindezt csak azért, mert nem figyelt. Az apja éppen azzal vádolta, hogy túlságosan el van foglalva önmagával, aztán az élete darabokra hullott.

Ez a szó járt a fejében, amikor Griffith felvette a poharat, és kortyolt egyet. A whisky égette a torkát. Csak annyit ivott, hogy elnyomja a fájdalmat.

Szörnyű!

Kasey a második napon meglátogatta a kórházban, fényes szőke haját elegáns kontyba tűzte, ami kiemelte szív alakú, sápadt arcát. Miközben ő a fájdalommal és a bánattal küzdött, Kasey a vállára tette a kezét, de undorodva visszahúzta, amikor meglátta a kötésen átszivárgó vért.

– Meg kell értened, Griff.

– Add vissza a láncot.

Erre Kasey dühös lett, és megkérdezte tőle, hogy meri elvenni tőle az egyetlen dolgot, ami az baleset előtti időkre emlékezteti. Csak akkor dobta vissza neki a négymillió dollár értékű rubin nyakláncot, amikor ő azzal fenyegette, hogy feljelenti lopásért. Aztán könnyek között rohant ki a szobából.

Az, hogy Griffith első gondolata az volt: „megszabadultam tőle”, sokat elárult a hat hónapos kapcsolatukról. Alig fájt neki a dolog.

Bal kezével végigsimított a bal arcán lévő kis, hold alakú hegen, az egyetlen látható sérülésén. A halvány heget a halántékán, ahol az ajtónak ütközött, eltakarta a haja.

De érezte, amikor megfésülte a haját. Amikor éjszaka lüktetett, és ugyanazt a fájdalmat érezte, mint abban a pillanatban, amikor az apja a nevét kiáltotta, mielőtt minden elsötétült előtte.

Egy dologban Kasey-nek igaza volt. Szörnyeteg lett. Kívül-belül egyaránt.

Griffith még egy kortyot ivott az ír whiskyből, amelyet több mint százezer dollárért vásárolt meg a Sotheby’s aukciósházban New Yorkban.

Egy évvel ezelőtt még a csúcson volt. Európa egyik legkeresettebb modellje ült vele szemben, aki a legexkluzívabb ékszereket viselte, amelyeket pénzzel meg lehetett vásárolni.

A sorsnak egyáltalán nincs humorérzéke, állapította meg. Az elmúlt tíz évben számára minden a pénzről és a hírnévről szólt. Amikor négy évvel ezelőtt először hallott a Diamond Clubról, az irigység eluralkodott rajta. A klub egy exkluzív londoni városi házban működött, és rendelkezett egy helikopterleszállóval is a tetőn. A világ leggazdagabb emberei voltak a tagjai, a lakosztályaikat a személyes igényeikre szabták.

De most, amikor Griffith felállt és végigsétált a lakosztályon, amelyet az apja rendezett be, már nem érzett irigységet. Csak rosszul volt.

Három hónappal a baleset után, amikor a gerince annyira meggyógyult, hogy már nem kellett viselnie a hátmerevítőt, egy ügyvéd meglátogatta őt a családja kenti birtokán. Az elmúlt években az apja kibővítette az üzleti tevékenységét, és gyakorlatilag mindenbe befektetett, az ingatlanoktól a fejlett technológiáig. Ezzel milliárdokat keresett.

Griff olyan tekintélyes vagyon örököse lett, hogy nem sokkal később meghívást kapott a klubba. Egy fekete kosztümös nő érkezett egy szintén fekete limuzinnal, és átadott neki egy krémszínű borítékot. Elmondta neki, hogy Mr. Raj Belanger meghívja, vegye át az apja helyét a Diamond Clubban.

Így elérte az egyik legnagyobb célját – az apja élete árán.

A sors nagyon kegyetlen tud lenni.

Griffith nem tudta rávenni magát, hogy elhagyja családja otthonának biztonságát és kényelmét, a csillogó fapadló és az antik bútorok ismerős környezetét, amin régen sokat gúnyolódott. Most már megértette, hogy az apja miért nem tudott megválni a kopott Chesterfield kanapétól, amelyen a feleségével ült és régi filmeket nézett. Vagy a kályha előtti kifakult perzsaszőnyegtől, amelyen ő, Griffith karácsonykor az ajándékokat bontogatta.

Túl későn ismerte fel apja szavainak értékét, bölcsességét, későn értette meg az intéseit, hogy ne vesszen el túlságosan a pénz és a luxus iránti vágyában.

Most, hogy a szülei már mindketten elhunytak, még jobban megbecsülte ezeket az örökségeket, mert olyan időkre emlékeztették, amelyek már visszavonhatatlanul elmúltak. Minden gúnyos megjegyzése ellenére a szülei háza tárt karokkal fogadta.

Kent a menedékhelyévé vált. Annak a helynek a melegsége, amelyet egykor az otthonának nevezett, olyan vigaszt nyújtott neki, amelyet egyik fényűző penthouse-lakása sem tudott nyújtani.

Egy héttel ezelőtt azonban elvesztette ezt a menedéket, amikor a tó partján sétált, és a fák között felvillanó fényt látott. Másnap egy bulvárlap címlapján megjelent róla egy fotó. A cikkben aprólékosan leírták az autóbalesetet, amelyben apja, Belen Lykaois életét vesztette, és megemlítették, hogy a Lykaois Shipping néhai tulajdonosa milliárdos vagyonnal rendelkezett. És hogy az egyetlen élő örököse, Griffith örökölte a milliárdokat.

Kevesebb mint egy órával később már telefonhívásokkal bombázták. A keselyűk nyomban rávetették magukat, és jótékonysági gálákra, magánjachtokra és vacsorapartikra hívták. És természetesen számtalan kétes befektetési ajánlat is érkezett, hogy megszerezzék a pénzének egy részét.

A pénzt, amiről egykor álmodott, de amire most alig gondolt.

Kasey telefonja végleg meggyőzte. Előtte az asszisztensével beszélt, aki minden megkeresést elutasított. Aztán csörgött a mobilja, és ő fogadta a hívást, anélkül hogy előbb megnézte volna a kijelzőt.

A nő azon a becenéven szólította, amelyet ő annyira utált – Griff –, és azt mondta, hogy hiányzik neki, és találkozhatnának-e, hogy bocsánatot kérjen tőle…

Griffith gondolkodás nélkül kidobta a telefont az ablakon. Azon az estén a biztonsági szolgálat emberei még két paparazzót füleltek le. Ezért ő úgy döntött, Londonba megy, egy olyan helyre, amely legalább annyira biztonságos, mint a Buckingham-palota.

A Diamond Clubba.

Miután a hátsó bejáraton keresztül belépett a klubba, egy nagy, ősz bajuszú férfi üdvözölte, és meghajolva bemutatkozott neki Laszlo néven. Aztán átkísérte a pompás, márványpadlós előcsarnokon, fel a csigalépcsőn, majd egy szőnyeggel borított folyosón át egy fekete ajtóhoz vezette, amelyen egy arany nyolcas állt.

Már hat napja itt volt, és mint egy ketrecbe zárt oroszlán, fel-alá járkált a lakosztályban. Azonnal feltűnt neki, hogy az apja nem is magának, hanem neki rendezte be a szobát. A magas ablakok, a vörös téglafal és a krémszínűre festett falak szép ellentétet alkottak az általa kedvelt minimál stílussal.

A bőr ülőbútorokat, a falakon lógó műalkotásokat nézegette, de nem érzett örömet, csak szégyent és mélyen gyökerező önutálatot, mert elutasított mindent, amit apja képviselt. Mert olyan sokáig távol tartotta magát tőle, miközben az apja iránta érzett szeretete mindig töretlen volt.

Ő, Griffith mindennel rendelkezett, amit valaha is kívánt, csak hogy rájöjjön, hogy az egyetlen dolog hiányzik neki, ami mindig is megvolt neki, csak soha nem tudta értékelni. Az utolsó vitájuk a szokásos témák körül forgott. Belen aggodalmát fejezte ki amiatt, hogy olyan sokat dolgozik. A Kasey-vel való kapcsolata miatt. A kiadásai miatt.

– A saját pénzemet költöm – vágott vissza neki Griffith. – Magad is elismerted, hogy keményen dolgozom ezért a cégért.

– És mire költöd? – hányta a szemére az apja. – Luxusórákra, műalkotásokra a penthouse-odba…

– Neked is vannak szép holmijaid.

– Igen, de én megbecsülöm őket. A nagyapád a semmiből építette fel a Lykaois Shippinget. Az első éveimet szegénységben töltöttem, és ő is szegény volt életének nagy részében. Az a vagyon, amellyel most rendelkezünk…

– Megérdemlem – szakította félbe Griffith.

Az apja sóhaja azt sugallta, hogy mindig is kisfiú maradt, aki az apja elismerésére vágyott.

– Az élet több, mint a tárgyak, fiam.

– A tárgyak olyanok, mint a trófeák. A siker jelképei. A kemény munka eredményei.

Griffith elnyomta az emlékeket, hogy ne kelljen átélnie, ami ezután történt. Felállt, és kilépett az erkélyre, amelyet kovácsoltvas korlát védett a szomszédos épületekben lakók kíváncsi tekinteteitől.

A korlát melletti fekete lámpák égtek, miközben a felhők esőt jósoltak.

Mit tegyen? A Lykaois Shippinget, nagyapja büszkeségét és az örökségét, amely a családját a második világháborúban szegény bevándorlókból a csúcsra emelte, távollétében egy tehetséges csapat irányította. Senki sem vonta kétségbe az egyéves szabadság iránti kérését. Éppen ellenkezőleg, a videókonferencián az igazgatóság a teljes támogatásáról biztosította.

Azt mondták neki, pihenjen, hogy ereje teljében térhessen vissza.

Griffith kilépett az erkélyre, és a korlátnak támaszkodva nézte London városát. Hűvös szél fújt. Néhány kilométerre volt a cég itteni központjától.

Jéghideg esőcseppek hullottak az arcára. Mielőtt be tudott volna menni, az ég megnyitotta kapuit, és ő teljesen átázott.

A következő pillanatban csengett a házi telefonja.

– Uram! – hallatszott Laszlo mély hangja. – Egy fiatal hölgy szeretne beszélni önnel.

Griffith dühös lett.

– Mondja meg Miss Dupree-nek, hogy üljön föl a seprűjére, és repüljön el egyenesen a pokolba!

– Bármennyire is szívesen megtenném, uram, nem Miss Dupree az.

Griffith a homlokát ráncolta.

– Akkor ki?

– Rosalind Sutton a Nettleton & Thompsontól.

Ez egy régóta működő ügyvédi iroda volt, amely magas rangú ügyfeleket képviselt, és az apja hagyatékát kezelte. Griffithnek alá kellett írnia a papírokat, amelyek hivatalosan ráruházták az apja vagyonát. A nő rendkívül kitartó volt, mert először a magánszámán hívta, majd megjelent az irodájában, sőt Kentben is. Szerencsére a hétvégére ő már elutazott.

Griffith tudta, hogy valamikor alá kell írnia azokat az átkozott papírokat, és be kell látnia, hogy az apja végleg elment.

De nem ma. Még nem állt készen rá.

– Mondja meg neki, hogy később felveszem vele a kapcsolatot – utasította feszülten Laszlót.

– Természetesen, uram. – A következő pillanatban zizegés hallatszott. – Miss Sutton…

– Adja ide a telefont! – hallatszott hirtelen egy női hang.

Griffith ismerte a nő hangját a hangpostaüzenetből, amelyet törölt, mielőtt letiltotta a számát. Az üzenetben hűvösen, profin beszélt. Most viszont olyan nőies, élénk és magabiztos volt a hangja, hogy kíváncsiság ébredt benne.

– Miss Sutton… – hallotta most, ahogy Laszlo kétségbeesetten próbálja megállítani a nőt.

A következő pillanatban a vonal megszakadt.

2. FEJEZET

Griffith mereven nézte a telefont. Haragja csodálattá változott a nő iránt, aki bejutott a világ egyik legexkluzívabb klubjába. Csak az imént vette észre az amerikai akcentusát, és ez felkeltette a kíváncsiságát.

Griffith letette a telefont, és a lépcsőhöz ment, amely az alsó szintre vezetett. Kimerült volt, de végül győzött a kíváncsisága.

Lenézett a márványlépcsőről az előcsarnokra, amelyet márványoszlopok és egy pompás csillár díszített.

Laszlo szinte teljesen eltakarta a mellette álló alakot.

– Ön nemkívánatos személy itt, Miss Sutton – mondta szokatlanul jeges hangon.

Griffith most már láthatta, hogy a nőnek hosszú, göndör, sötétbarna haja van, világos ballonkabátot és sötétkék gumicsizmát visel.

– Mr. Lykaois nem akarja látni önt.

– De akkor azt kockáztatja, hogy…

– Javasolhatom, hogy hívja fel az asszisztensét?

– Már megpróbáltam. Többször is. Emellett jártam a liverpooli, portsmouthi és southamptoni irodáiban is…

A nő hirtelen felfelé fordította a fejét, és a tekintetük találkozott.

Feszültség volt a levegőben. Griffith azonban még valami mást is érzékelt, egy sötét, hipnotikus erőt, és a következő pillanatban forró vágy támadt benne. Megdöbbenve kapaszkodott bele a korlátba.

– Mr. Lykaois?

A férfi mellkasa összeszorult, miközben kényszerítette magát, hogy ott maradjon. Mivel sötétben állt, a kitartó ügyvédnő nem tudta beazonosítani.

– Mr. Lykaois, kérem! Beszélnem kell önnel az örökségéről.

Az „örökség” szó hideg zuhanyként hatott rá. Ökölbe szorította a kezét, hátat fordított Rosalind Suttonnak, és visszahúzódott a lakosztályába, miközben a nő a nevét kiabálta.

Korábban Rosalind Suttont csak egy levakarhatatlan nőnek tartotta, de most egészen más szemmel nézett rá. Néhány másodperc alatt olyan vágy fogta el, amilyet még soha nem érzett.

Az elmúlt tizenegy hónapban keményen dolgozott azon, hogy megváltoztassa az életmódját. Rosalind Sutton mindezt veszélyeztette.

Griffith kinézett az ablakon. London most szürke volt, és túl hűvös a nyár kezdetéhez képest.

Egyszer csak egy sárga esernyő tűnt fel a sok sötét esernyő között. Még mielőtt észrevette volna a világos ballont és a kék gumicsizmát, Griffith tudta, hogy Rosalindé lesz. A nő gyorsan távolodott a Diamond Clubtól.

Hogyan jutott be ide?

Van benne bátorság, ezt el kell ismernie.

Csak egy aláírást akart tőle, de számára ez azt jelentette volna, hogy beismeri, az apja végleg elment.

Valamikor alá kell írnia a papírokat. De nem kockáztathatja meg, hogy újra találkozzon egy nővel, aki a puszta jelenlétével is elcsábítja. Könnyű lett volna rákenni a felelősséget a teste reakciója miatt, ám akkor visszatért volna a régi viselkedési mintákhoz, amikor nem vállalta a felelősséget a tettei következményeiért.

Griffith továbbment a lépcsőn, és elhessegette a vele kapcsolatos gondolatokat. Valamikor majd foglalkozni fog az átkozott örökséggel is. Most azonban nyugalomra vágyott. Szüksége volt rá, ha nem akarta elveszíteni az eszét.

De minél tovább maradt itt, annál nagyobb terhet jelentett számára a bűntudat.

Sajnos más, Anglián kívüli lakóhelyein sem találna békére – sem a New York-i penthouse-ában, sem a kaliforniai tengerparti villájában, sem a tokiói lakásában, amelyet csak néhány héttel a baleset előtt vásárolt meg.

A lépcső tetején megállt, és végignézett a bútorokon. A tengerparti házra gondolva eszébe jutott egy másik tengerpart, ahol több mint tizenhárom éve nem járt. A szíve összeszorult, de kényszerítette magát, hogy elnyomja az emlékeket, és a gyakorlati dolgokra koncentráljon. Ez a tengerpart eldugott helyen volt, és nem keltené fel a média figyelmét.

Griffith kissé megnyugodott. Mindig megesküdött, hogy soha többé nem tér vissza Normandiába, abba a kastélyba, amelyet az anyja mindig úgy imádott. Most nemcsak ideális menedékhely lenne számára, hanem méltó büntetés is.

Griffith belépett a hálószobába, és figyelmen kívül hagyta a fájdalomcsillapítókat tartalmazó üveget, miközben gyorsan levetkőzött. Aztán lefeküdt az ágyra, behunyta a szemét, és nyugtalan álomba merült, amelyben egy törött szélvédő, csikorgó gumik és egy sárga esernyő is szerepelt.

3. FEJEZET

Egy héttel később

Magas tölgyek szegélyezték a kocsifelhajtót, és csak néha hatoltak át a lombkoronák között a nap sugarai.

Az egyik kezében aktatáskával, a másikban az esernyővel Rosalind Sutton megállt, és mereven a távolba bámult. Az út végén biztosan a kapu van, és mögötte a kastély.

Ezt Bonartól tudta meg, a kedves idős úrtól, aki a kis teherautójával elhozta a faluból, és elmesélt neki mindent, amit a dombok között fekvő Chȃteau du Bellerose-ról tudott.

A kőhíd egy kis szurdokon ívelt át, melyben egy folyó kanyargott. Ez kötötte össze a fennsíkon épült kastélyt a külvilággal. Bonar szerint régen így könnyebb volt megvédeni az ellenségtől.

Most pedig menedéket nyújtott egy nagyon makacs, nagyon udvariatlan milliárdosnak, akinek alá kell írnia egy szerződést.

Rosalind a Diamond Club előcsarnokában történt találkozásra gondolt. Érezte, hogy valaki figyeli föntről, és sejtette, ki lehet az. Csak a lábát és a kezét látta, a teste többi része a sötétben rejtőzött.

Tudta, hogy az eddigi küzdelmei semmit sem jelentenek ahhoz képest, amit ezután kell megvívnia, hogy megszerezze a férfi aláírását.

Ösztönei és alapos kutatásai arra késztették, hogy a Heathrow-n szemmel tartsa a magánrepülőgépét. A klubban tett látogatása másnapján közzétették a repülési tervet Londonból Le Havre-ba, Normandiába. Egy rövid ellenőrzés nyomán kiderült, hogy a Lykaois családnak több ingatlana is van Franciaországban, köztük egy párizsi penthouse és egy tengerparti villa a francia Riviérán.

Normandiában azonban csak egy házuk volt – egy évszázados kastély a kis Étretat falu közelében.

A vonatút és a taxizás után végre megérkezett. Itt nem voltak testőrök, akik kidobhatták volna. Nem voltak asszisztensek, akik faarccal közölték volna vele, hogy hívják a rendőrséget, ha ő még egyszer megjelenik.

Rosalind mégis habozott. Egyrészt vissza akart térni a faluba, sétálni akart a festői utcákon, és egy pohár bor mellett nézni a strandot és a fehér kősziklákat. Élvezni a békés pillanatot.

Majd később, gondolta, amikor rávette magát, hogy átkeljen a hídon. Amint megkapja az aláírást, élvezni fogja a maradék időt a bérelt kis nyaralójában. Talán még szabadságot is kivesz, és egy hetet Párizsban vagy Rómában tölt.

Na persze…

Amint megszerzi az aláírást – és ezzel együtt a kinevezését –, a már amúgy is teli naptára még zsúfoltabbá válna. Hosszú munkaidő, hosszú hétvégék és ünnepnapok. Ez volt az ára annak, hogy egy tekintélyes ügyvédi irodában építse a karrierjét.

A jogi tanulmányai befejezése óta, amikor is junior partnerként kezdett dolgozni a Nettleton & Thompsonnál, erre az előléptetésre vágyott. Mivel egy kis maine-i városból származott, a szülei nagyon büszkék voltak arra, amit elért. Halála előtt az édesanyja, Jane legnagyobb vágya az volt, hogy Rosalind még többet érjen el, mint amit a családjában bárki előtte.

Néha elgondolkodott azon, vajon el kellett volna-e mondania a szüleinek, hogy sokkal inkább egy kisebb cégnél szeretett volna dolgozni, egy olyan ügyvédi irodában, amelynek célja a kevésbé tehetős emberek segítése.

Aztán eszébe jutott az utolsó beszélgetése az anyjával, amikor már nagyon gyengének tűnt.

Nem az ő álma volt a fontos. És az álom következő lépése már amúgy is karnyújtásnyira volt.

Őrületbe kergette, hogy egy vadidegen férfin múlik a karrierje a Nettleton & Thompsonnál.

Rosalindnak azonnal eszébe jutott a vele való találkozás.

Miért nem tudja elfelejteni? Miért ébredt az elmúlt héten minden reggel dobogó szívvel, miután érzéki álmokat látott, amelyek egész nap kísértették?

A híd közepén most megállt, és áthajolt a korláton. A szakadék olyan mély volt, hogy szédülni kezdett. Mély levegőt vett, hogy megnyugodjon. A korlát elég magas volt, ennek ellenére a szíve kissé gyorsabban vert, amikor továbbment a férfihoz, aki olyan érzéseket ébresztett benne, amelyeket a legjobb akarattal sem tudott figyelmen kívül hagyni.

Chicagóban, az egyetemen a randizás a legutolsó helyet foglalta el a prioritási listáján. Louisa, a kollégiumi szobatársa azzal vádolta, hogy túl magasak az elvárásai.

Talán igaza volt. Talán Rosalind félelemből soha nem engedte, hogy a randevúk továbbmenjenek egy csóknál. Félt, hogy az első alkalomról, a szexről és a férfiakról szőtt fantáziái nem felelnek meg a valóságnak.

De most minden, amiről valaha álmodott, a legrosszabb pillanatban valóra vált.

A telefon csengése szakította ki a gondolataiból. Amikor Rosalind a kijelzőre nézett, halkan szitkozódott.

– Igen, uram?

– Hol van? – hallatszott a vonalban Robert Nettleton jeges hangja.

– Franciaországban, uram.

– Akkor tehát halad a munkával?

– Igen, uram.

Ami azt illeti, valójában nem.

– Jó. Nem kell emlékeztetnem, mi múlik ennek a szerződésnek az aláírásán, Miss Sutton.

Rosalind összeszorította az ajkát.

– Nem, uram.

– A határidő nyolc nap múlva lejár.

– Keddre lefoglaltam a visszautat Londonba, uram.

– Jöjjön be szerdán reggel kilenc órakor az aláírt szerződéssel az irodámba, Miss Sutton. És mindennap jelentést várok.

A nő felhúzta a szemöldökét.

– Igen, uram.

– A jövője ebben az irodában…

Amikor elhagyta a hidat, hangos zúgás hallatszott.

– Uram…? – A vonal megszakadt. – Remek… – Rosalind a táskájába tette a telefont. Nem bánta, hogy a rossz vétel miatt megszakadt a beszélgetés.

Menj be a kastélyba! Szerezd meg az aláírást!

A fák árnyékában kellemesen hűvös volt, csak a kavicsok ropogását hallotta a lába alatt, no meg a madárcsicsergést. Fokozatosan eltűnt belőle a feszültség, és a helyébe belső béke lépett, amelyre kétségbeesetten vágyott, mióta odaadták neki ezt az ügyet.

A Lykaois Shipping harmadik generációs új vezérigazgatójáról végzett kutatásai egyre jobban lekötötték. Griffith Lykaois arról volt ismert, hogy olyan élvezeteknek hódolt, amelyekről a legtöbb ember csak álmodni mer. Bor, amely több százezer dollárba kerül… Egy kortárs festmény, amelynek ára két tucat diák tanulmányait finanszírozhatta volna… Vacsora a világ legdrágább éttermeiben… És ahogy az évek során készült számtalan fénykép bizonyította, többnyire szupermodellekkel mutatkozott.

A Lykaois Shipping az ő vezetése alatt hatalmas növekedést ért el Nagy-Britanniában. Teljes mértékben élvezte az életet, de ugyanolyan keményen dolgozott. Legalábbis addig, amíg egy ittas sofőr oldalról bele nem rohant a Lamborghinijébe. Az balesetben az apja életét vesztette, ő pedig súlyosan megsérült. A pletykák szerint egy plasztikai sebész gondoskodott arról, hogy alig maradjanak rajta hegek. Mások szerint egy év szünetet vett ki, mert nem akart a nyilvánosság előtt mutatkozni.

Az interjú, amelyet a férfi exbarátnője, Kasey Dupree adott kevesebb mint két hete, még tovább fűtötte ezeket a pletykákat. Mindenesetre kiderült, hogy Griffith Lykaois a hedonista életét önként választott magányra cserélte.

Rosalind sajnálta őt. Hasonlót érzett, amikor olvasott a balesetről, és megnézte a két roncsautó fotóit.

De a férfi még most is önző döntéseket hozott, amelyek pokollá tették az ő életét.

Rosalind elnyomta a frusztrációját, és a virágok illatára meg a lombkoronán átszűrődő napfényre koncentrált. Olyan sokat hajtotta magát, olyan keményen dolgozott, hogy kijusson abból a városból, amely a szülei szerint túl kicsi volt neki, hogy soha nem állt meg pihenni.

Rosalind áttette a táskáját a másik vállára. Ezek a gondolatok kellemetlen érzést keltettek benne. Nem a szülei hibája volt, hogy a legjobbat akarták neki. Nem az ő hibája volt, hogy soha nem merte megmondani nekik, hogy valami másra vágyik. Hogyan is tehette volna, amikor mindketten olyan büszkén néztek rá?

Szülei fiatalon házasodtak össze, és takarékosan éltek, hogy egy kis házat vásárolhassanak maguknak, amelynek nedves pincéje és négy apró szobája volt.

A bátyja az apja nyomdokaiba lépett, és homárhalász lett. A két öccse ragaszkodott ahhoz, hogy közvetlenül a középiskola után munkába álljon, hogy a saját útjukat járják.

Így neki kellett teljesítenie a szülei álmát, hogy az egyik gyermekük egyetemre járjon. Amikor felvették a chicagói jogi karra, majd megkapta ezt az állást, a szülei túláradóan boldogok voltak. Édesanyja még tanúja volt annak, hogy a diploma megszerzése előtti hónapban felpróbálta a talárt és a kalapot, majd megkapta az állásajánlatot a Nettleton & Thompsontól…

Rosalind egy kanyar után egy kovácsoltvas kapu előtt találta magát, amelyet két, szobrokkal díszített kőoszlop szegélyezett. Néhány száz méterrel mögötte állt a chȃteau, egy elegáns, többszintes kastély, számos ablakkal és meredek tetővel.

Hirtelen szél támadt. Rosalind reszketve lehajtotta a fejét, amikor sötétszürke felhők gyülekeztek az égen. Bonar azt mondta neki, hogy lesz ugyan vihar, de csak este.

Rosalind belépett a kapun. Lefolytatja a hivatalos beszélgetést, megszerzi Lykaois aláírását, és visszatér a faluba, mielőtt kitör a vihar. Bonar megadta neki a telefonszámát, és azt mondta, hogy hívja fel, ha vissza kellene vinnie.

Közelebbről is megnézte a kastélyt.

Mr. Lykaois New York-i penthouse-lakása a Billionaire’s Row-n, a Central Park déli végén volt található. A kaliforniai tengerparti villa magánstranddal és Csendes-óceánra néző medencével rendelkezett. A tokiói lakásból kilátás nyílt a toronyra, és volt benne könyvtár, bár, wellnessrészleg és privát étterem.

Akkor miért rejtőzött el a férfi egy több évszázados kastélyban?

Persze nagyon szép helyen volt. Előtte egy pompás, háromszintes szökőkút állt. Két kőlépcső vezetett egy széles, fedett előcsarnokhoz, amelynek kétszárnyú bejárati ajtaja volt. A ház kiváló állapotban volt, és lélegzetelállító látványt nyújtott. Griffith Lykaois azonban, úgy tűnt, nem a történelmi, hanem a modern lakóhelyeket részesíti előnyben.

Rosalind szorosan fogta a táskáját, miközben felment a lépcsőn. Uralkodnia kellett az érzésein. A Diamond Clubban elveszítette a fejét. De ez érthető. Sok minden függ ettől a találkozástól. Eleget olvasott róla, elég interjút látott vele a baleset előtt, hogy úgy érezze, már ismeri őt.

Most azonban a küldetésére kell koncentrálnia! A gondolatnak, hogy visszatér Londonba, és átadja Mr. Nettletonnak az aláírt szerződést, valójában fel kellett volna vidítania. Ehelyett egyre nőtt az idegessége, amely már hónapok óta eluralkodott rajta, és egy kérdés is felmerült benne.

Tényleg tovább akarom ezt csinálni?

Minden lépéssel egyre nehezebbé vált a döntés. Szerette a munkáját, az emberekkel való kapcsolatot. De az idő múlásával egyre inkább börtönnek érezte a jogi iroda komoly légkörét.

Mindig is boldog embernek tartotta magát. Még a rendkívül hosszú munkanapokban is meglátta a pozitívumokat, például azt, hogy egy nehéz ügyfelet sikerült elégedetté tennie.

De most… most csak kimerült volt.

Az egyetlen pozitívum az erőfeszítésében, hogy elérje Mr. Lykaoist, az volt, hogy ki kell derítenie, továbbra is a jogi irodában akar-e dolgozni, amelyet korábban csak nyugdíjba vonuláskor akart elhagyni. Vajon van-e bátorsága ahhoz, hogy ne temetkezzen a munkájába, és maga döntse el, mit akar kezdeni az életével?

Rosalind energikusan elhessegette ezeket a gondolatokat. Nem ez a megfelelő időpont a fejtörésre.

A masszív faajtó előtt megállt, és megrángatta a nehéz, rózsa alakú réz kopogtatót.

Semmi válasz.

A szél süvített a ház körül, és röviddel ezután esni kezdett az eső. Mivel a legközelebbi ablakok függönyét behúzták, a lány még egyszer bekopogott az ajtón, amely lassan kinyílt.

Rosalind határozatlanul állt ott a küszöbön. Senki sem hívta be. De az ajtó nyitva volt, és a vihar utolérte. Mr. Lykaois biztosan menedéket nyújtana neki, amíg elvonul a vihar.

Mély lélegzetet vett, kinyitotta az ajtót, és belépett a házba.

4. FEJEZET

Rosalind elbűvölten nézett körül az előcsarnokban.

A falak krémszínűre voltak festve. A termet elegáns kék, zöld és piros árnyalatú mozaikpadló uralta. Egy széles kőlépcső vezetett felfelé, ugyanazzal a mintával. A magas mennyezetről fekete csillár lógott, amely megkönnyebbülésére világított. Az egyik falnál egy hosszú, keskeny, csillogó faasztal állt.

A szoba üressége feltűnt neki, és elszomorította. Lenyűgöző ház, amelyet azonban nem használnak ki.

Rosalind idegesen ment tovább. Ekkor megakadt a szeme az egyik festményen, amely a sötétkék tengert ábrázolta szürkületben. A horizonton sötét felhők tornyosultak, a sziklák benyúltak a tengerbe. A vad természet vonzotta és a kép gyerekkorának őszeire emlékeztette, amikor gyakran nézte az ablakból Maine-ben a háborgó tengert.

A képen egy magányos alak állt a parton, felemelt állal és hátrahúzott vállakkal, mintha dacolna a természet erőivel.

Rosalind szinte érezte a késztetést, hogy megérintse és bátorítsa. Ez a gondolat megerősítette az elszántságában, hogy teljesítse a küldetését.

A következő pillanatban bizsergést érzett, és önkéntelenül is visszatartotta a lélegzetét. Ugyanazt érezte, mint a klubban, mielőtt megfordult, és megpillantotta Griffith Lykaoist.

Rosalind megfordult. Senki sem volt ott.

– Miss Sutton?

A hang – mély, de meglepően dallamos – a bőre alá hatolt, és újra megborzongatta.

Rosalind ijedten felnézett. A lépcsőfordulón egy férfi állt. Egy nagyon magas férfi, akinek az arca árnyékban maradt.

– Mr. Lykaois?

– Hogy jutott be a házba?

Hallotta a hegeiről szóló pletykákat, de visszafogta a kíváncsiságát. A férfi hegei nem tartoznak rá.

– Az ajtó nyitva volt.

– Ön jogosulatlanul hatolt be ide.

Rosalind dühös lett.

– Uram, nekem…

– Nem. – A férfi most már leért a lépcsőfordulóra. Arcát és mellkasát még mindig árnyék borította. – El kell mennie, mielőtt felhívom az ügyvédi irodát, és megkérem őket, hogy bocsássák el.

– Miért tenné? – vágott vissza élesen a lány.

Nagy erőfeszítésekbe került, hogy idáig eljusson. Megpróbált kedves és türelmes lenni, de ez az ember folyamatosan akadályokat gördített elé.

– Azért, mert a munkámat végzem? – kérdezte ingerült hangon. – Azért, mert mindent megtettem, hogy két országban is megtaláljam magát?

– Ha ön úgy értelmezi a munkáját, hogy ellentmond az ügyfelek kívánságainak, és zaklatja őket, akkor másik ügyvédi irodát keresek magamnak.

A tehetetlenség kellemetlen érzés. A tehetetlenség haraggal párosulva még kellemetlenebb. De ha ez valóban a karrierje vége a Nettleton & Thompsonnál, akkor legalább méltóságteljesen távozik, és megmutatja ennek a playboynak, mit tett.

– Amíg alá nem írja ezt a szerződést, az édesapja az ügyfelem. – Rosalind a táskájába nyúlt, és elővette a dokumentumokat. – Mivel nem írta alá, nem érdekel, kit fog megbízni a jövőben. – Erőteljesen felemelte az állát, és egy lépést tett előre.

– Valójában én is jobban örülnék, ha másik ügyvédi irodát keresne, mert az idegeimre megy.

Egy pillanatig csend volt. A szíve a torkában dobogott.

– Tényleg? – kérdezte végül Mr. Lykaois, hangjában némi gúnyos felhanggal.

– Tényleg.

– És ha kirúgják emiatt?

– Ha nem írja alá, akkor is kirúgnak. Ha felhívja az irodát, akkor is kirúgnak. – A lány felemelte a kezét. – Nos, gratulálok.

– Gratulál?

– Ahhoz, hogy kiszolgáltatottá tett. Tehetetlen vagyok.

– De ön nem tűnik tehetetlennek, Miss Sutton.

– Ha ezt túlélem, akkor bármit túlélek.

Jót tett neki, hogy szabadjára engedte a dühét.

Rosalind végigsimított a haján. Próbáld meg utoljára elmagyarázni neki!

– Nem érti? Ha nem írja alá, mindent elveszít…

– Már rengeteget veszítettem, Miss Sutton – mondta Griffith Lykaois hidegen, mielőtt lassan továbbsétált. – Az apámat. A barátnőmet. A külsőmet. A képességemet, hogy emberek közé menjek anélkül, hogy megijeszteném a gyerekeket. Miért gondolja, hogy még érdekel a pénz?

Ekkor kilépett a fényre.

Rosalind összepréselte az ajkát, hogy elnyomja a döbbent hangot. A férfi jobb arcán lévő hegek annál szembetűnőbbek voltak, mivel a bal oldala sértetlen maradt. Csodával határos módon a szeme láthatóan megmenekült, de csak épphogy, mert a heg az arccsontjáig ért.

Igen, a sebhelyek feltűnőek voltak, de a bulvársajtó felfújta a dolgot, és az exbarátnője leírása szerint úgy kellett volna kinéznie, mint Frankensteinnek.

Szerinte azonban úgy nézett ki, mint egy férfi, aki szörnyű autóbalesetet szenvedett, de túlélte.

– Ha nem akarja a pénzt, akkor alá kell írnia egy lemondó nyilatkozatot.

Meglepett kifejezés villant át a férfi arcán.

– Nem hallotta, amit mondtam, Miss Sutton? – Felemelte az állát, miközben lenézően pillantott rá. – Nem írok alá semmit.

Rendben. Ha ez a fickó milliárdokat akar visszautasítani, az az ő döntése. De az, hogy el akarja dobni, ahelyett hogy jó célra használná, még jobban felbosszantotta a lányt.

– Akkor használja a vagyonát másra, és írjon verseket. Vagy hajtogasson papírrepülőket.

– Úgy nézek ki, mint egy költő? – kérdezte mogorván a férfi.

– Nem.

Ismét találkozott a tekintetük. A lány szíve egy pillanatra megállt. Pislogott, és egy lépést hátrált, igyekezve összeszedni magát, és profinak tűnni.

Griffith gúnyosan elhúzta a száját.

– Akkor hogy nézek ki, Miss Sutton? – Tovább jött lefelé, majd az utolsó előtti lépcsőfokon megállt. – Mint egy elkényeztetett playboy, aki megkapta, amit megérdemelt? Vagy talán egy szörnyeteg?

A lány haragja teljesen elszállt. Legszívesebben kinyújtotta volna felé a kezét.

– Nem. Úgy néz ki, mint aki szenved.

A férfi mellkasa láthatóan emelkedett és süllyedt, és nyakán lüktetett egy ér. Rosalind szinte érezte a fájdalmát.

– Nemet mondtam. Nem írok alá semmit.

A lány egy pillanatig csak mereven bámulta. Mintha messziről nézné.

Hangos dörrenés jelezte, hogy közeledik a vihar. A haragja újra fellángolt.

– Szeretném látni, ahogy egy férfi, akinek mindent ezüsttálcán kínáltak, kidob egy olyan hétköznapi halandót, mint én. De mindegy – folytatta, amikor a férfi válaszolni akart. – Több ezer kilométert utaztam maga után, álltam a szakadó esőben, és számtalan alkalmazottjával vitatkoztam. Elegem van!

Felemelte a dokumentumokat. Az esze azt súgta, hogy ne tegye, de nem akart többé kedves lenni ehhez az emberhez. Elégtételt érzett, amikor a papírok a keskeny asztalra estek, és élvezte a döbbent kifejezést a férfi szemében.

– További szép napot kívánok, Mr. Lykaois!

Miután ragyogó mosollyal elbúcsúzott tőle, elhagyta a kastélyt.

5. FEJEZET

Griffith mereven nézett a nyitott ajtóra. Nem tudta felidézni, mikor fordított neki hátat valaki.

Egy idő után átment a bejárati csarnokon, hogy bezárja az ajtót Miss Rosalind Sutton mögött.

Ott azonban megállt, és vetett egy pillantást az asztalon lévő iratokra. Látszólag ártalmatlan papírok, amelyekkel nem akart foglalkozni. Ha aláírja őket, véget vethet ennek a zűrzavarnak. Végre megállíthatja a makacs Miss Suttont.

A nő utolsó szavai szerint azonban nem szándékozott többé találkozni vele. Ennek pedig örülnie kellett volna.

Ehelyett a házban uralkodó ürességet még nyomasztóbbnak érezte, akárcsak a kinti vihart, amely egyre rosszabbnak tűnt. A gondolat, hogy soha többé nem látja Rosalindot, a nőt, aki néhány perc alatt olyan mély benyomást tett rá, fájdalmas szúrást okozott a szívében.

A fenébe!

Villám hasított végig az égen, néhány másodperccel később hangos dörrenés következett, amely megrengette az ablaküvegeket. Pillanatok alatt elsötétült az ég, és vihar tombolt a ház körül, ostorozva a fákat.

Hogyan küldhette el az ügyvédnőt ilyen időben? A falu messze volt. Akármennyire is nem akarta, követnie kellett.

Griffith lement a lépcsőn, és tekintetét végigjártatta a frissen nyírt pázsiton, a gondosan nyírt sövényeken, amelyek az előkertet szegélyezték, és a kúton, amelyben még nem csordogált a víz.