Szöveg © Keszthelyi Gréta Kata, 2025

Borító és grafika: Egri Mátyás, 2025

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-584-752-5

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Rácz Julianna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mamesznak

Kistestvérem lesz!

Ez volt az első gondolatom, amikor anya és apa azzal álltak elém, hogy valami fontosat akarnak mondani. Nem tudom, miért ez jutott először eszembe, hiszen rengeteg más dologra gondolhattam volna, például arra, hogy elválnak, vagy vesznek egy kutyát, esetleg felújíttatják a fürdőszobát, vagy építenek egy komposztálót a hátsó kertbe. De nekem valahogy egyből az ugrott be, hogy anya biztos terhes. Úgyhogy miközben a nappali felé mentünk, ahová kértek, hogy kövessem őket, fejben már nagyjából fel is készültem arra, hogyan fogok reagálni, amikor előhozakodnak a hírrel. Leültek egymás mellé a kanapéra, én pedig velük szemben, a fotelben foglaltam helyet, és kíváncsian néztem rájuk, várva a nagy bejelentést. Lehet, hogy még ultrahangfelvételük is van, gondoltam, és szinte már láttam is magam előtt a hűtőn, körberakva azokkal a balerinát formázó kerámia hűtőmágnesekkel, amiket még oviban festettem. A mi korunkban egy kisbaba már valamivel nagyobb kihívást jelent, mint amikor te születtél, ezért a támogatásodat szeretnénk kérni, mondják majd, én pedig biztosítom őket arról, hogy ott segítek majd a picivel, ahol csak tudok. Ezután örömkönnyektől csillogó szemmel összeölelkezünk, és koccintunk egy pohár narancslével.

Igen, nagyjából így képzeltem el a dolgot. Aztán nagyon rövid időn belül kiderült, mennyire el vagyok tévedve. Egészen pontosan akkor, amikor anya vett egy mély levegőt, majd kibökte:

– Svédországba költözünk.

Az én levegőm ezen a ponton bennszakadt a mellkasomban, a szemöldököm ráncba szaladt. Hogy… mit csinálunk, és… hová? Aztán leesett. A homlokomra csapva elröhögtem magam, azon gondolkodva, hogy hogy lehetek ilyen hülye.

– Oké, vágom – tettem fel a kezem.

– Vágod? – lepődött meg anya, és összenézett apával. A jelek szerint nem voltak rá felkészülve, hogy ilyen hamar lelövöm a poént, amin bizonyára napokig törték a fejüket, ha nem egyenesen tavaly óta.

– Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy milyen nap van, de most már nyugodtan mondhatjátok, hogy „április bolondja” – forgattam meg a szemem nevetve, de ők nem nevettek velem. Érthető, nyilván nem örültek neki, hogy csak egy pillanatig hittem el ezt a „Svédországba költözünk”-dumát, de így legalább megtanulják, hogy korábban kell ahhoz felkelni, hogy engem valami ilyesmivel csőbe lehessen húzni.

– Sára, ez nem része az április elsejének – rázta meg a fejét apa.

– Neeem, persze – bólintottam. – Ez már április másodika poénja. Harmadikán meg majd beadjátok nekem, hogy igazából örökbe fogadtatok, hogy negyedikén eljátszhassátok, hogy visszavisztek az árvaházba.

– Komolyan beszélünk. Svédországba költözünk – ismételte anya.

– Mm-hm. Persze, oké. És Svédországon belül pontosan hová? – érdeklődtem gúnyosan.

– Jönköpingbe – kapcsolódott be apa.

– Ilyen városról még csak nem is hallottam. Nahát, ti aztán tényleg részletesen kidolgoztátok ezt a sztorit! Bocs, hogy az első percben lelőttem a poént! – A térdemre támaszkodva felálltam, és rájuk néztem. – Na, most, hogy megtörtént a „nagy bejelentés”… – mutattam idézőjelet az ujjaimmal a levegőben –, van még valami? Mert ha nem, akkor mennék vissza a szobámba.

Ez úgy hangozhatott, mintha valami halaszthatatlan dolgom lett volna, miközben a tavaszi szünet kezdete óta nem csináltam mást, csak feküdtem az ágyamban, és a kedvenc sorozatomat, a Gilmore girlst néztem. Az összes részét már legalább harmincszor láttam, ennek ellenére képtelen voltam megunni. Akkor is éppen ez ment a laptopomon, amikor anyáék kopogtak, és bedugták a fejüket a szobám ajtaján. Nem hiszem, hogy túlzottan meglepődtek azon, amilyen testhelyzetben rám találtak; három napja jóformán csak akkor keltem ki az ágyból, amikor mosdóba mentem, vagy a konyhába, hogy csináljak magamnak egy szendvicset. Az egész éves sulis teperés után óriási szükségem volt erre az egy hétig tartó agyzsibbasztásra ahelyett, hogy azzal kísérleteznék, hány évszámot és képletet tudok a fejembe gyömöszölni, mielőtt teljes idegösszeomlást kapok. Nem tudom, ki mondta, hogy egy ember életében a középiskolás évei a legszebbek és a legfelszabadultabbak, de bárki is volt az, eléggé el lehetett tévedve. Vagy ez, vagy magántanuló volt, és a szó szoros értelmében soha nem járt középiskolába. Akárhogy is, habár értékeltem a szüleim igyekezetét, hogy egy kicsit feldobják az amúgy semmi különös napomat, inkább mentem volna a dolgomra, ami az volt, hogy egy normális tinédzser látszatát keltve a laptopom előtt tespedjek, és úgy bámuljak ki a fejemből, hogy közben egyáltalán nem gondolok semmire, ami az iskolával kapcsolatos. Meg nagyon másra sem.

– Sára, ülj vissza, kérlek. Jóanyáddal beszélni szeretnénk veled. Ez nem egy áprilisi tréfa.

Ajjaj. Ha apa „jóanyádnak” hívja anyát, amikor velem beszél, akkor vagy valami nagyon nagy hibát követtem el, amihez jár a szülői szentbeszéd, vagy tényleg komoly dologról van szó. Apa nem dobálózik ok nélkül a „jóanyád”-okkal.

– Oké – mondtam lassan, miközben visszaereszkedtem a fotelbe. – Kezdd el újra. Hogy mi van?

– Előléptettek a cégnél – mondta anya hirtelen, és büszkén kihúzta magát. Elkerekedett a szemem, és a szám elé kaptam a kezem.

– Nem mondod komolyan…? Istenem, végre! – kiáltottam fel. – Annyira megérdemled! Olyan keményen dolgoztál érte, és úgy szeretted volna, ha jövőre összejön az előléptetés! De az, hogy még az idén… Ez fantasztikus!

– Köszönöm, szívem – mosolyodott el, és láttam rajta, hogy tényleg majd’ kicsattan a boldogságtól. Apa viszont továbbra is elég feszültnek tűnt mellette, amitől rossz előérzetem támadt.

Ekkor anya egy elegáns mozdulattal a füle mögé igazított egy hajtincset.

– Csakhogy… van egy kis bökkenő – mondta ki, továbbra is szélesen mosolyogva, mintha ezzel akarná tompítani annak az élét, amit mondani készül.

Ennek hallatán egyből befeszültem. Anya tárgyalópartnereivel ellentétben én már jól ismertem ezt a bűbájos hangját, ami mögött mindig valamiféle szándék áll. Arról nem is beszélve, hogy még sosem hallottam senkit, aki ténylegesen használta volna a „bökkenő” szót egy beszélgetés során, innen gondoltam, hogy az a bökkenő talán nem is olyan kicsi.

– Mi az? – kérdeztem, mert már tényleg tudni akartam, hogy hova fut ki ez az egész.

– Ez… Ez nem teljesen az az előléptetés, amiről eredetileg szó volt. Egy kicsit más jellegű.

– Hogy érted azt, hogy „más jellegű”? – Csak reméltem, hogy a beszélgetés végére legalább halvány fogalmam lesz arról, amiről éppen szó van.

Anya sóhajtott, és összenézett apával. Egyáltalán nem tetszett, hogy ennyiszer néznek össze, mert így egyre inkább azt éreztem, hogy van valami, amiről ők már tudnak, de én még nem.

– Tudod, hogy milyen hatalmas a Pacific Invest – kezdte anya, mire bólintottam. Még jóval a születésem előtt kezdett el ennek a bankkártya-kibocsátással foglalkozó cégnek dolgozni pénzügyi szakemberként, ami azóta egyre csak terjeszkedett, anya pedig ezzel egyidejűleg küzdötte magát egyre feljebb és feljebb a ranglétrán. – Idén januárban Svédországban is nyitottak egy irodát a cég új skandináv részvényese miatt, és már nagyjából sikerült is feltölteniük emberekkel. A főnököm azt mondta, már csak egyetlen üres állás van, amit ő kifejezetten nekem tart fenn, mivel szeretné, ha ezentúl a svédországi csapatot erősíteném a szaktudásommal. Persze, ő fogalmazott így. – Ezt felesleges volt hozzátennie. Anya magától is így fogalmazott volna.

– És te erre mit feleltél? – kérdeztem, holott tudtam a választ. Időközben ugyanis összeállt a kép.

Anya jelentőségteljesen apára nézett, aki határozottan biccentett egyet.

– Elfogadtam az állást.

Egy perc néma csend.

Persze, lehet, hogy nem telt el egy egész perc, vagy ellenkezőleg: az is lehet, hogy több is eltelt, mindenesetre mi ott ültünk hárman a nappaliban, egyetlen szó nélkül, mint egy siketnéma család, és farkasszemet néztünk egymással. Mindenki mindenkivel.

– Elfogadtad az állást – ismételtem lassan.

– Igen – erősítette meg.

– Mikor fogadtad el az állást?

Újabb csend. Aztán:

– Egy hónapja.

– Tessék? – Az, hogy ledöbbentem, nem kifejezés. Sokkot kaptam. Legeslegfeljebb három napra tippeltem volna, de egy ilyen helyzetben még az is soknak számít. – Ezt nevezed te „egy kis bökkenőnek”? – kérdeztem elkerekedett szemmel. – Elfogadtál egy állást külföldön, és ez számodra csak egy apróság? Egyáltalán hogy voltál képes ezt egy egész hónapig eltitkolni előlem?

– Nem titkoltam el! – kezdett anya egyből heves tiltakozásba.

– Tényleg nem titkolta el – kelt a védelmére apa.

– Igazán? Azt akarjátok mondani, hogy én erről már tudtam, csak elfelejtettem?

– Nem, Sára, én… nem direkt nem mondtam el.

– Nem lehet valamit véletlenül nem elmondani a másiknak – mutattam rá, miközben indulatosan összefontam a karomat magam előtt.

Anya felsóhajtott, mint akit frusztrál ez az egész helyzet. Látszólag arra készült, hogy sokkal, de sokkal simábban fog menni ez a bejelentés: ledobja a bombát, aztán egy bunkerben szép nyugodtan kivárja, hogy megszűnjenek a robbanás utóhatásai. A fejembe vettem, hogy nem hagyom, hogy ilyen könnyen megússza.

– Megmagyarázhatom? – kérdezte idegesen.

Na, arra kíváncsi leszek, gondoltam, és bólintottam, hogy hajrá.

– Apád és én… – kezdte, de ezen a ponton félbeszakítottam.

– Itt álljunk meg! – tettem fel a kezem, és döbbenten néztem apára. – Szóval te is benne vagy?

– Nyilván – válaszolta anya magától értetődően. – Sosem hoznék meg egyedül egy olyan döntést, ami az egész családunkat érinti.

– Ezért ketten hoztatok meg egy olyan döntést, ami az egész családunkat érinti – világítottam rá, és őszintén csodálkoztam, hogy képes vagyok megszólalni, ugyanis a harag szinte fojtogatott.

– Engedd, hogy jóanyád befejezze – kérte apa.

– Köszönöm, Norbi. Tehát, Sára: apád és én semmit nem akartunk eltitkolni előled, csupán mindketten úgy véltük, hogy jobb, ha majd csak akkor osztunk meg veled részleteket, amikor már egészen biztos a költözés.

– Nem értem – ráztam meg a fejem. – Ha idáig vártatok azzal, hogy elmondjátok, miért pont ma jelentitek be? Mennyivel biztosabb ma a költözés, mint tizenkét vagy huszonhárom nappal ezelőtt? – néztem egyikőjükről a másikukra.

– Száz százalékkal. Ugyanis tegnap aláírtuk a lakásszerződést – mondta apa, mire a gyomrom szaltózott egyet. És a májam is. És a legtöbb belső szervem, és a szoba, és a berendezési tárgyak körülöttem.

– Milyen lakásszerződést? – kérdeztem, de alig hallottam magam, olyan hangosan dobolt a vér a fülemben.

– Annak a lakásnak a szerződését, ahol lakni fogunk Svédországban – felelte apa lassan, szinte szótagolva.

Csak álmodom. Ez nem a valóság. Csak álmodom, és mindjárt felébredek, és az ágyamban találom magam, és nagyon fogok örülni, hogy az, amiről azt hittem, a valóság, csak egy álom volt.

– És mi lesz a házzal? – Ez volt az első gondolatom a lakásszerződés említésekor.

– Azt kiadjuk – felelte apa egyszerre óvatos és diplomatikus hangon, olyanon, amit az orvosok használnak, amikor közlik a páciensek hozzátartozóival a rossz hírt.

– Úgy érted, hogy bérbe adjuk? – képedtem el. – Hogy itt fognak lakni a mi házunkban olyan emberek, akik nem… mi vagyunk?

– Nem tudom, számít-e bármennyit is, de nem idegeneknek adjuk ki a házat, hanem Hernádi Gabiéknak – vetette közbe anya, visszaváltva arra a mézesmázos hangjára, amivel megtette a bejelentést. – Emlékszel rájuk?

Emlékeztem rájuk. Anya gyógyszerész barátnője az orvos férjével, meg a hármas ikreikkel, akik úgy néznek ki, mintha klónozták volna őket. De a legkevésbé sem éreztem úgy, hogy bármennyit is számítana az, hogy párszor már találkoztam velük.

– A fiúk most már elég nagyok ahhoz, hogy mindegyiküknek saját szobára legyen szüksége, és amikor megemlítettem Gabinak, hogy kiadjuk a házat, egyből felcsillant a szeme. Abban állapodtunk meg, hogy egy éven keresztül fixen bérlik tőlünk a házat, aztán, ki tudja? Lehet, hogy akár meg is veszik.

Ki tudja? Én tudtam. Tudtam, hogy nem akarom, hogy ezek az emberek, akiket az életemben alig néhányszor láttam, beköltözzenek a mi házunkba, és a mi konyhánkban főzzenek, és a mi kádunkban fürödjenek, és a mi hálószobáinkban aludjanak, és nem és nem és nem lehet, hogy ez megtörténjen.

Hevesen rázni kezdtem a fejem.

– Nem.

– Hogy érted azt, hogy nem? – kérdezte apa.

– Nem költözöm el. Nem vagyok hajlandó. Én nem… nem. Nem.

– Sára, sajnos ez nem választás kérdése. Ez már… egy eldöntött tény – mondta ki anya óvatosan.

– Egy eldöntött tény, mi? És ki döntötte el, hm? Te meg apa. És hol vagyok ebben én? Vagy a lányotok véleménye már nem számít? Az már nem fontos, hogy én mit gondolok?

– Sára, szívem… – próbálkozott anya.

– Te csak ne szívemezz! – csattantam fel. Tombolt bennem a düh és az adrenalin, miközben képtelen voltam felfogni, amit az előbb közöltek velem. Az egészben az volt a legijesztőbb, hogy láttam: anya tényleg megingathatatlan. Bár, mondjuk, igazán nem kellett volna meglepődnöm, hiszen ez így volt egész gyerekkoromban. Ha anya eldöntött valamit, ott vitának helye nem volt, és nagyon más véleménynek sem.

– Sára… – futott neki újból erősebb hangon, de legalább „szívem” nélkül. – Ahogy mondtam, azért nem szóltunk neked, mert nem akartuk, hogy még azelőtt elkezdj ezzel foglalkozni, hogy egyáltalán biztos lenne, hogy megyünk. Csak aztán felgyorsultak az események, és hirtelen minden olyan biztos lett, hogy nem lehet visszacsinálni. Úgyhogy már hivatalos: augusztus elején Svédországba költözünk.

– Úgy érted, jövő augusztusban, igaz?

– Nem, drágám, még az idén. Négy hónap múlva.

Elkerekedett a szemem, az állam a padlón koppant.

– Idén? Augusztusban? Idén augusztusban? Négy hónap múlva? – Kapkodtam a levegőt, szinte ziháltam, és majdnem biztosra vettem, hogy erre használják a „hiperventilál” kifejezést. – Mi lesz az iskolával? Még van egy teljes évem a gimnáziumból!

– Apáddal találtunk egy igazán ígéretesnek tűnő iskolát, ami ráadásul nincs is messze a lakásunktól.

A lakásunktól. Anya máris úgy beszélt róla, mintha már be is költöztünk volna. És mi az, hogy „ígéretesnek tűnő”? Nem lecsúszott drogosok pszichopata gyerekei járnak oda, és a tanárok sem szadisták? Vagy mégis hogy kell ezt érteni? Igyekeztem nyugodtnak maradni, és emlékeztetni magam, hogy csak úgy tudom meggyőzni őket, ha nem ugrom egyből a torkuknak, hanem észszerű érveket sorakoztatok fel. Ez elméletben sikerült is, gyakorlatban viszont már kevésbé, ugyanis a hidegvérem valahol a beszélgetés elején elkezdett fokozatosan melegedni, és erre a pontra már konkrétan felforrt.

– Nekem már van iskolám – emlékeztettem őket. – Rémlik? Egy aránylag jó gimnázium, ahol szeptemberben kezdem a tizenkettediket, és köszönöm szépen, tökéletesen érzem magam ott, ahol vagyok.

– De hiszen annyiszor hallottam már tőled, hogy mennyire utálod a magyar iskolarendszert, és hogy kíváncsi lennél, más országban hogy tanulnak a gyerekek… – emlékezett vissza anya.

– Azt is mondtam, hogy kíváncsi lennék, milyen lehet egy sarkvidéki expedíció, remélem, ezt elengedted a füled mellett! Jézusom. – Hitetlenkedve megráztam a fejem. – És mégis hogy képzeltétek el, hogy az érettségi évében becsatlakozom egy svéd osztályba, svéd diákok közé, és pillanatok alatt olyan szuperül megtanulok svédül, hogy le is érettségizem ezen a nyelven?

– Emiatt nem kell aggódnod, mivel ez egy kéttannyelvű gimnázium, ahol egyszerre folyik svédül és angolul a tanítás – felelte anya. – Már beszéltem az igazgatóval, aki egyébként nagyon szimpatikusnak tűnt a telefonban, és ő azt mondta, nem látja akadályát, hogy becsatlakozz az augusztusban induló tizenegyedik évfolyamba. – Majd még hozzátette: – Merthogy Svédországban augusztus közepén kezdődik a tanítás.

Magasról leszartam, hogy mikor kezdődik a tanítás Svédországban, ugyanis az, amit előtte mondott – tizenegyedik évfolyam –, jobban megütötte a fülemet.

– Nagyon ajánlom, hogy ez ne azt jelentse, amit gondolok, hogy jelent – mondtam fenyegetőnek szánt, de a gyakorlatban sokkal inkább kétségbeesett hangon.

– Sajnos nem tudjuk elkerülni, hogy osztályt kelljen ismételned, éppen amiatt, amit te is mondtál. Nyilván ebben a nyelv is közrejátszik, de még ha az nem is lenne gond, nem érettségizhetsz le egyből egy svéd osztállyal úgy, hogy nincs meg az adott óraszámod azokból a tantárgyakból, amiket ők már korábban tanultak. Ezt pedig mindössze egy év alatt nem lehet behozni. – Apa olyan higgadtan beszélt, mintha ő maga lenne az igazgató, aki olyan kérdésekben dönt, mint hogy egy magyar diáklány becsatlakozhat-e egy végzős évfolyamba, vagy sem.

– Na jó, mondjátok, hogy ez mégis csak egy rossz vicc, nevessünk egyet, aztán a nap hátralevő részében hagyjuk békén egymást – röhögtem el magam kínomban, mert képtelen voltam felfogni, hogy az, ami történik, a valóság. Apa szomorúan nézett rám, anya pedig türelmetlenül dobolt a lábával, miközben a Pandora karkötőjén lévő charmokkal babrált. A gesztusaiból egyértelműen látszott: távolról sem így képzelte el a Nagy Bejelentését.

Hitetlenkedve megráztam a fejem. Ezen a ponton már nem érdekelt, hogy nyugodtnak kellene maradnom, nem érdekelt, hogy megpróbáljam higgadtan kezelni a helyzetet, nem érdekelt semmi, mert leszállt a vörös köd az agyamra, és innentől kezdve borult minden. Magamban őrjöngtem, tomboltam, valósággal lángolt az aurám és a levegő körülöttem.

– Van fogalmatok róla, hogy mennyit tanultam az idén? – szegeztem nekik a kérdést. – Hogy hány órát töltöttem magolással a különböző dolgozatokra meg felelésekre? Belegondoltatok, milyen iszonyatosan kemény munkám fekszik abban, hogy most olyan az átlagom, amilyen? Tudjátok ti, hány programot mondtam le csak azért, hogy helyette a másnapi számonkérésre készüljek, holott sokkal szívesebben mentem volna bulizni vagy moziba a barátaimmal? – kiabáltam hevesen gesztikulálva. – Tényleg képesek vagytok most elém állni azzal, hogy mindez hiába volt, és jövőre kezdhetek mindent elölről?

– Tudom, hogy ez most váratlanul ért – kezdte anya megfontoltan –, de ne ess kétségbe, drágám. Apáddal egy pillanatig sem kételkedünk abban, hogy simán veszed majd az akadályokat. Hiszen olyan okos és szorgalmas vagy! – Apára pillantott, aki erre heves bólogatásba kezdett.

– Így van, Sára. Soha nem okozott neked problémát a tanulás. Ez most sem lesz másképp, majd meglátod!

Döbbenten néztem egyikőjükről a másikra, de még mielőtt bármit mondhattam volna, anya újból megszólalt, miközben olyan szélesen mosolygott, mintha épp egy mosószerreklámban szerepelne.

– Illetve ne felejtsük el, hogy külföldről mennyivel könnyebb bekerülni egy jó egyetemre... A svéd nyelv pedig, amit kint majd szépen megtanulsz, olyan ajtókat fog kinyitni előtted, amikről most még talán álmodni sem mersz!

Erre nagyon szerettem volna odavágni valami frappánsat, de egyetlen értelmes mondat sem jutott eszembe. A hitetlenkedéssel keveredő düh teljesen lebénított, és továbbra is csak kapkodtam közöttük a pillantásomat, miközben próbáltam rájönni, hogy mi ez a rémálom, és hogyan tudnék felébredni belőle. Egyszerűen nem fért a fejembe, mégis hogy nem képesek megérteni, min vagyok így kiakadva. Amikor döntöttek a költözésről, nyilván sejtették, hogy hevesen fogok reagálni a hírre, de őket elnézve valószínűleg inkább a másik végletre számítottak. Arra, hogy majd a nyakukba ugrom, vagy visítozni kezdek, vagy annyira belelkesülök, hogy egyből nekiállok csomagolni, és bekapcsolódom az új életünk tervezgetésébe is. Döbbenten láttam, hogy teljesen váratlanul érte őket a felháborodásom.

– Krisz tudja már? – kérdeztem, bár szinte biztos voltam benne, hogy nem. A bátyám soha nem titkolt volna el előlem ilyesmit, mint ahogyan mi soha nem is hazudtunk egymásnak. Mintha lett volna bennünk valamiféle elemi ösztön, ami azt súgta, hogy még ha a szüleinknek vagy a világ többi részének nem is mondunk igazat, egymással mindig legyünk őszinték. És mi ehhez tartottuk magunkat. Akkor is, amikor még itthon lakott, de azután is, hogy az egyetem miatt elköltözött Hollandiába.

Apa megrázta a fejét.

– Még nem mondtuk el neki, előbb veled szerettünk volna beszélni.

– Fel kell hívnom – pattantam fel a fotelből, aminek a lába gúnyosan nyikordult egyet a padlón.

– Persze, hívd csak fel! – bólogatott anya buzgón, amit már csak a szemem sarkából láttam, ahogy a szobám felé indultam. Hirtelen megtorpantam, és szembefordultam a szüleimmel, akik a kanapén ülve fogták egymás kezét. Felkavarodott a gyomrom, ha arra gondoltam, hogy a gyerekeik nélkül hozták meg ezt a döntést.

– Csak hogy tisztázzuk. Nem azért hívom fel, hogy elmeséljem neki, hogy a nyáron Svédországba költözünk, hanem azért, hogy elmondjam, a szüleink éppen most álltak elő valami eget verő baromsággal, de már azon dolgoznak, hogy kitalálják, hogyan lehetne az egészet visszacsinálni. – Azzal megpördültem és beviharzottam a szobámba, becsapva magam mögött az ajtót.