JANA VAGNER

MENEKÜLÉS A TÓHOZ

HELIKON

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Яна Вагнер: Вонгозеро

Эксмо, Москва 2011

Copyright © Jana Vagner, 2011

Fordította Soproni András

Borítóterv Váraljai Viktória

Borítófotó © Joint-Stock Company

TNT-Broadcasting Network

Hungarian translation © Soproni András, 2021

© Helikon Kiadó, 2021

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Izing Imre

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-479-729-6

Menekülés a tóhoz

Anyám egy keddi napon halt meg, november tizenhetedikén. A szomszédasszonytól tudtam meg. A furcsa az, hogy se én, se a mama soha nem voltunk közeli viszonyban vele. Az élettel elégedetlen, zsörtölődő asszony volt, az arca barátságtalan, és mintha kőből faragták volna; abban a tizenöt évben, amit ugyanabban a lépcsőházban éltünk le, volt néhány, amelyek során egyáltalán nem is köszöntem neki, és kéjesen nyomtam meg a lift gombját, mielőtt nehezen mozgó lábaival, ziháló lélegzettel odaért volna az ajtajától, így az automata ajtó éppen abban a pillanatban csukódott be, amikor odaért, ilyenkor viccesen monumentális felháborodás ült ki az arcára. Ez alatt a néhány év alatt (tizennégy vagy tizenöt lehettem akkor) gyakran csöngetett be hozzánk ezzel az arckifejezéssel – a mama sose invitálta be –, hogy felháborodásának adjon kifejezést, amiért a hallban tócsában áll a víz a behurcolt hó olvadékától, vagy mert tíz után egy vendég tévedésből becsengetett hozzá, „mit akar már megint, anya?“, szóltam ki hangosan, amikor anyám hangjában a végső tehetetlenség csengett – egész életében soha nem tanulta meg, hogy megvédje magát, és a legkisebb konfliktus is, mondjuk, sorban állás közben, amelytől a többieknek éppenséggel felcsillant a szemük, és arcukon egészséges pír ütközött ki, belőle fejfájást, szívdobogást és könnyeket váltott ki. Amikor betöltöttem a tizennyolcat, a szomszédasszony heti intervenciói váratlanul véget értek – talán megérezte, hogy kész vagyok felváltani anyámat az ajtóban, és felháborodott rohamai megszűntek; egy idő után még újra kezdtem köszönni is neki, mindannyiszor homályos diadalérzettel, de aztán nagyon hamar elköltöztem otthonról (lehet, hogy elköltözésem után a háború tovább folytatódott, de anyám soha nem beszélt erről), és a haragos, barátságtalan asszony képe, akinek neve – Ljubovnak{1} hívták – egyáltalán nem illett a természetéhez, jelentéktelen gyermeki emlékké zsugorodott.

Az azóta eltelt tíz év alatt egyszer sem hallottam a hangját, de hogy, hogy nem, egy szempillantás alatt felismertem, amint kimondta a nevem: „Anyuta“, és elhallgatott, és én nyomban felfogtam, hogy anyám nincs többé – ő pedig zajosan belezihált a kagylóba, és türelmesen várt, amíg leültem a padlóra, megpróbáltam levegőhöz jutni, amíg sírtam –, bár még egy szót se hallottam a nevemen kívül, csak sírtam, fülemhez szorítva a kagylót, és hallottam a lihegését, és szerettem volna minél tovább sírni, csak hogy ne halljak egyetlen szót se többet, a Ljubov nevű zsémbes szomszédasszony pedig, aki emlékezetemben elmosódott gyermekkori emlékképpé változott – a záródó liftajtóval meg a monumentális felháborodással –, perceken át hagyta, hogy sírjak, és csak azután szólalt meg ismét. Aztán – még mindig a padlón ültem – elmondta, hogy anyám egyáltalán nem szenvedett, „persze annyi szörnyűséget látunk a tévében, de ne gondolj ilyenekre, egyáltalán nem volt olyan rettenetes, se rángatódzás, se fuldoklás, az utóbbi napokban nem csukjuk be az ajtókat, tudod, Ányecska, bármikor rosszul lehet az ember, és oda se ér az ajtóhoz, hát benéztem hozzá – vittem neki egy kis húslevest, ő meg ott feküdt az ágyon, az arca pedig olyan nyugodt volt, mintha csak álmában egyszerre elállt volna a lélegzete“.

Anyám nem szólt, hogy megbetegedett – de én valahogy megéreztem, hogy ez egész biztos bekövetkezik. Elviselhetetlen volt nap mint nap azzal a gondolattal élni, hogy ott van nyolcvan kilométerre a mi nyugodt, békés otthonunktól, alig negyven perc kocsival, én mégse hozhatom ide. Másfél hónapja jártam nála utoljára, Misa iskoláját addigra már bezárták a karantén miatt, az egyetemek is zárva voltak már, azt hiszem, már szóba került, hogy bezárják a mozikat meg a cirkuszt is, de ez az egész még nem látszott katasztrófának, inkább valami soron kívüli szünidőnek, maszkot viselő emberekkel továbbra se igen lehetett találkozni az utcán, azok is kényelmetlenül érezték magukat, mert a többi járókelő megbámulta őket, Szerjozsa még mindennap bejárt az irodába, a városba, mert a várost még nem zárták le – még csak szóba se került, senkinek eszébe se juthatott, hogy egy hatalmas megapoliszt, egy tízezer négyzetkilométeres óriási hangyabolyt kívülről le lehet pecsételni, szögesdróttal el lehet zárni a külvilágtól, hogy egy nap egyszerre leállnak a repülőterek és a vasúti pályaudvarok, a helyiérdekűkről leszállítják az utasokat, ott fognak állni, csodálkozó, didergő tömegként a peronon, mint a gyerekek, akiknek az iskolájában váratlanul leállították a tanítást, aggodalom és megkönnyebbülés vegyes érzésével követik szemükkel a város felé távolodó üres szerelvényeket – azon a napon mindez még nem következett be. Beugrottam hozzá, hogy hazavigyem Misát, aki nála ebédelt, anya azt mondta: „Anyuta, egyél legalább valamit, a leves még forró”, de siettem, hogy otthon legyek, mire Szerjozsa hazaér, azt hiszem, épp csak a kávét ittam meg, és már készülődtem is – igazából két szót se váltottunk, sietve megpusziltam az arcát a folyosón, az ajtó mellett, „Misa, szedelődzködj, gyorsan, mindjárt kezdődnek a nagy dugók”, még csak meg sem öleltem, jaj, anyuci, anyuci.

Minden olyan gyorsan történt – a híresztelések néhány nap alatt terjedtek el az interneten, én – más dolgom híján – elolvasgattam őket, és este elmeséltem Szerjozsának, de ő csak nevetett: „Ugyan, Ányka, mégis, hogy képzeled, hogy lezárják a várost – tizenhárom millió ember, a kormány, és egyáltalán, a fél megye ott dolgozik, ne bolondozz, valami légúti marhaság miatt, most rátok ijesztenek, paranoiásokra, összevásároltok egy csomó gyógyszert, és az egész szép lassan lecseng.” A várost hirtelen zárták le, éjszaka; Szerjozsa soha nem ébresztett fel reggelenként, de tudtam, hogy jólesik neki, ha vele együtt felkelek, kávét főzök, mezítláb járok-kelek a házban, leragadó szemmel ülök mellette, amíg inget vasal magának, kikísérem az ajtóig, aztán visszabotorkálok a hálószobába, hogy a fejemre húzzam a takarót, és aludjak még egy-két órát – de azon a reggelen rám csörgött:

– Kicsim, nézz már rá az internetre, iszonyú dugó van a város felé, fél órája állok, egy lépést se mozdulok. – A hangja kissé ingerült volt, mint aki nem szeret késni, de aggodalom nem volt a hangjában, pontosan emlékszem, még nem volt benne aggodalom. Letettem a lábam az ágyról, és egy darabig mozdulatlanul ültem, igyekeztem felébredni, átbotorkáltam a dolgozószobába, bekapcsoltam a laptopot – azt hiszem, útközben betértem a konyhába is, és töltöttem magamnak egy csésze kávét, még nem hűlt ki, kortyolgattam a csészéből a meleg kávét, és vártam, amíg betölt a Yandex, hogy megnézzem a dugókat, amikor az olyasfajta szalagcímek között, mint „A lezuhant malajziai gép utasai közül senki sem vesztette életét”, vagy „Michael Schumacher visszatér a Forma–1-be”, az első sorban ez állt: „Határozat született a Moszkva területére irányuló forgalom ideiglenes korlátozásáról”. A mondat egyáltalán nem volt félelmetes, unalmas, lapos szavak, az „ideiglenes korlátozás” köznapinak és veszélytelennek tűnt, gyorsan végigfutottam a rövid hírt – négy sor az egész, de miközben Szerjozsát hívtam, egymás után kezdtek megjelenni a hírek, mindjárt az első, ártalmatlan felirat fölött; éppen eljutottam a „MOSZKVA KARANTÉNBAN” szavakig, amikor Szerjozsa felvette a kagylót, és beleszólt:

– Már tudom, most mondták be a rádióban, egyelőre részletek nélkül, most betelefonálok az irodába, aztán visszahívlak, te addig nézz még körül a hírek között, jó? Valami marhaság az egész. – Azzal szétkapcsolt.

Nem olvastam tovább, hanem felhívtam anyámat, a készülék hosszan kicsengett, letettem a kagylót, és felhívtam anyám mobilszámát – amikor végre felvette, a hangja egy kissé zihálónak tűnt:

– Anyuta? Mi van, mi történt, mitől ilyen a hangod?

– Anya, hol vagy?

– Leugrottam a boltba, elfogyott a kenyér, de hát mi van, Ánya, én mindig ilyenkor megyek el hazulról, mi ez a pánik?

– Anya, bezártak benneteket, lezárták a várost, egyelőre nem tudok semmit, benne van a hírekben, nem hallgattad a reggeli híreket?

Anya hallgatott egy kicsit, aztán annyit mondott:

– Jó, hogy kívül vagytok. Szerjozsa otthon van?

Szerjozsa még néhányszor felhívott a kocsiból, én felolvastam neki a neten megjelenő újabb részleteket – a hírek mind rövidek voltak, a részletek apránként szivárogtak elő, több közlemény azzal kezdődött, hogy „meg nem erősített hírek szerint”, „forrásunk a városvezetésben közölte”, ígéret hangzott el, hogy a déli hírekben, a szövetségi csatornán nyilatkozni fog az országos tisztifőorvos, egyre tovább lapozgattam a neten, míg a címektől és betűktől káprázni nem kezdett a szemem, a kávé kihűlt, és már semmi mást nem akartam, csak hogy Szerjozsa minél előbb érjen haza, a harmadik hívásom után egyszerre azt mondta, hogy a dugó megmozdult, a sofőrök, akik leállították a motort, és ide-oda kóvályogtak az úton, be-benézve a többi kocsiba, és hírfoszlányokat halásztak a rádiókészülékekből – „őrület, kicsim, félóránként adnak híreket, azon kívül csak zene van, meg reklám, a franc essen beléjük” –, visszaszálltak a kocsijukba, és az összefüggő oszlop kúszni kezdett a város felé; negyven perc és öt kilométer után kiderült, hogy a gépkocsifolyam a legközelebbi leágazásnál elkanyarodik a városon kívüli irányba. Szerjozsa ekkor még egyszer felhívott:

– Úgy látszik, nem hazudnak, a város tényleg le van zárva.

Mintha maradt volna még bármi kétely, mintha amíg ezt az öt kilométert megtették a város felé, az elterelésig, arra számított volna, hogy az egész csupán valami ugratás, rossz tréfa.

Felébredt Misa, lejött az emeletről, hallottam, ahogy becsapja a hűtőszekrény ajtaját, erre kiléptem a dolgozószobából.

– Lezárták a várost – mondtam.

– Mi van? – fordult felém, és álomittas képe, álomtól borzas haja és a párna nyoma az arcán azonnal megnyugtatott.

– Moszkva karanténban van. Szerjozsa hazajön. Telefonáltam a nagymamának, nála minden rendben. Egy ideig nem lehet bemenni a városba.

– Csúcs – mondta az én gondtalan, sovány fiacskám, akinek életében a legfájdalmasabb problémát az jelentette, ha elromlott a Playstationje; a hír egy szemernyit sem rémítette meg – talán arra gondolt, hogy így egy kicsit meghosszabbodik a szünidő, de az is lehet, hogy nem gondolt semmire, csak álmosan rám mosolygott, felkapott egy doboz narancslevet meg egy sütit, és visszacsoszogott a szobájába.

A helyzet csakugyan nem volt még ijesztő. El nem lehetett képzelni, hogy a karantén nem ér véget pár hét alatt – a tévében ment az állandó szöveg: „ideiglenes intézkedés”, „urai vagyunk a helyzetnek”, „elegendő gyógyszer áll rendelkezésre a városban”, „az élelmiszerszállítás meg van szervezve”, a hírek még nem özönlöttek végtelen áradatban, hozzá a képernyő alján futó szalaggal, a közvetlen kapcsolásokkal a furcsán üres utcákról, néhány gázálarcos járókelővel; minden csatornán bőven volt még szórakoztató műsor és reklám, és még senki nem ijedt meg igazából – se azok, akik bent rekedtek, se mi, akik kívül maradtunk. A reggelek a hírekkel kezdődtek, aztán következtek a telefonok anyámnak, a barátoknak, Szerjozsa home office-ból dolgozott, ez kifejezetten jólesett – egy kis soron kívüli szabadság. A kapcsolatunk a várossal nem szakadt meg, csak korlátozódott. Az a gondolat, hogy be kéne menni a városba, és kihozni anyát, nem látszott égetőnek – először, ha jól emlékszem, a karantén első napján vacsora közben került szóba, de egyáltalán nem komolyan, és az első napokban Szerjozsa (és mint később kiderült, nemcsak ő, több szomszédunk is) néhányszor elindult befelé; egyes híresztelések szerint akkor még csak a fő sztrádák voltak lezárva, és egy csomó mellékút még nyitva állt – de a városba egyetlenegyszer sem sikerült bejutnia.

Igazából azon a napon ijedtünk meg, amikor bejelentették, hogy lezárják a metrót. Minden valahogy egyidejűleg történt, mintha egyszerre felhúztak volna egy csomó átláthatatlan függönyt – valóságos információzuhatag árasztott el bennünket, mi pedig hirtelen elrémültünk, hogy miképp lehettünk ennyire gondtalanok, a betegek száma négyszázezer, anya telefonált – „a boltokban üresek a polcok, de ne aggódjatok, sikerült összeszednem egy kis tartalékot, nekem nincs sokra szükségem, és Ljubov Mihajlovna azt mondja, a házkezelőségben élelmiszerjegyeket nyomtatnak, és a napokban megkezdik az élelmiszerosztást”; aztán azt mondta: „Tudod, kislányom, valahogy olyan rossz érzésem van, az utcán mindenki maszkban jár.” Aztán Szerjozsa nem tudott betelefonálni a munkahelyére, a mobilkapcsolat lefagyott, mint újév éjszakáján szokott – a hálózat túlterhelt, csak rövid búgó jeleket hallani –, aztán este özönleni kezdtek a hírek: kijárási tilalmat vezettek be, megtiltották a közlekedést a városban, őrjáratok jelentek meg, jegyre kezdték adni a gyógyszert és az élelmiszert, a boltok bezártak, az iskolákban és óvodákban rendkívüli segélyhelyeket alakítottak ki. Éjszaka Lenkának sikerült felhívnia bennünket, és belezokogott a kagylóba: „Ugyan, dehogy segélyhely, tábori kórház, matracok a padlón, az emberek úgy fekszenek rajtuk, mint a háborúban.”

Ettől a naptól fogva nem volt este, amikor Szerjozsával ne tervezgettük volna, hogyan jutunk be a városba a karanténon keresztül, a gázálarcos fegyveres férfiak kordonján át; a kordonok eredetileg piros-fehér műanyag kockákból álltak, amilyet minden közlekedésrendészeti posztnál látni, és robogó kocsival könnyedén át lehet hajtani rajtuk; a betongerendák, amelyeknek kiálló vasvázát rozsda ette a novemberi szélben, később jelentek meg; „hát csak nem fognak belénk lőni, nagy, nehéz kocsink van, a földeken keresztül megkerülhetjük őket, vagy adjunk pénzt nekik” – háborogtam, vitatkoztam, sírtam, „ki kell hozni anyát és Lenkát, meg kell legalább próbálnunk”, és egy ilyen este a vita hulláma kisodort bennünket a házból – Szerjozsa teledugdosta a zsebeit pénzzel, némán, rám se nézve, befűzte a cipőjét, kiment, visszajött a kocsikulcsért; én annyira féltem, hogy meggondolja magát, hogy lekaptam a fogasról az első kezembe akadó dzsekit, és bekiáltottam Misának:

– Megyünk a nagymamáért, senkinek ne nyiss ajtót, érted? – és be sem várva a választ, kiszaladtam Szerjozsa után.

Útközben hallgattunk. A sztráda üres volt és sötét, a megvilágított útszakaszig még vagy húsz kilométer maradt hátra, szemközt velünk csak egy-egy kocsi jött – az útkanyar mögül először szórt fehér fényfelhő jelent meg, mely egy villanás után átalakult fakósárga közeli világítássá, s a szemközt jövő kocsik üdvözlésszerű kacsintásától kissé megnyugodtam; elnéztem Szerjozsa profilját, makacsul összeszorított ajkát, és nem mertem kinyújtani a kezem, és megérinteni, nehogy megtörjem azt a hatást, amit napokig tartó viták, sírások és kétkedések után végre elértem, hogy hallgasson rám, és jöjjön velem, csak néztem őt, és arra gondoltam: soha többé nem kérek tőled semmit, csak segíts kihozni anyát, könyörgök, segíts.

Lakóparkok dimbes-dombos hangyabolyai mellett hajtottunk, az ablakok békésen hunyorogtak a sötétben, beértünk a megvilágított útszakaszra – a lámpaoszlopok fák módjára hajtották kétfelől a széles úttest fölé sárga fejüket, sorra suhantak el mindkét oldalon a lekapcsolt világítású nagy bevásárlóközpontok, az üres parkolók, lezárt sorompók, az olyasféle reklámtáblák, mint „Knyazsje Ozero elit lakópark”, „Földterület tulajdonostól, 1 hektártól”; amikor feltűnt előttünk a városba jutást akadályozó kordon, először fel se fogtam, hogy ez az – két járőrkocsi állt ferdén keresztben az úton, az út szélén egy kis zöld teherautó, az aszfalton néhány hosszúkás fehér müzliszeletre emlékeztető betongerenda feküdt, mellettük egyetlen férfialak. Mindez olyan komolytalannak, olyan játékszerűnek látszott, hogy most először elhittem: sikerülhet – és miközben Szerjozsa lassított, elővettem a mobilomat, és felhívtam anyát, amikor pedig felvette a kagylót, csak annyit szóltam: – Ne mondj semmit, mindjárt ott vagyunk érted – azzal letettem.

Szerjozsa, mielőtt kiszállt volna, nem értettem, miért, kinyitotta a kesztyűtartót, de nem vett ki belőle semmit, és újra becsukta; nem állította le a motort, én pedig néhány pillanatig csak ültem, és néztem, amint lépdel a kordon felé. Lassan ment, mintha azt forgatná a fejében, mit kell mondania; néztem a hátát, aztán kiugrottam a kocsiból – a hátam mögötti csattanásból rájöttem, hogy az ajtó nem csapódott be rendesen, de nem fordultam meg, hanem majdnem futva elindultam Szerjozsa után, de mire utolértem, már ott állt az esetlen, medveszerű álcaruhás férfi előtt; hideg volt; a férfi álla alatt védőmaszk fityegett, amit, mihelyt kiszálltunk, sietve megpróbált az arcára húzni, de vastag kesztyűs kezével hasztalan próbálta elkapni a szélét. A másik kezében félig szívott cigarettát tartott. A háta mögött álló egyik járőrkocsiban néhány emberalak látszott, és egy kis képernyő világított halványan – gondoltam, tévét néznek, ezek ugyanolyan közönséges emberek, mint mi vagyunk, szót fogunk érteni velük.

Szerjozsa öt lépésre a férfitól megállt – én megdicsértem magamban: abból a sietségből, ahogy amaz az arcára húzta a maszkot, arra következtettem, nem akarja, hogy a közelébe érjünk; megálltam én is, Szerjozsa pedig azon a hangsúlyozottan élénk hangon, amit a közlekedésiekkel és általában a rendőrökkel használunk, odaszólt:

– Mondd, főnök, hogy juthatnánk be a városba? – A hangszínéből, meg abból, ahogy összecsukta az ajkát, látni lehetett, milyen nehezen megy neki ez a fesztelen hangnem, milyen kellemetlen ez az erőltetett derű, amit valójában nem érez, és hogy mennyire nem bízik a sikerben; a férfi megigazította a maszkot, és kezét a vállán lógó géppisztolyra helyezte – nem volt ebben a mozdulatban semmi fenyegető, úgy nézett ki, mintha egyszerűen nem volna más, ahová a kezét tehetné; a férfi hallgatott, Szerjozsa pedig folytatta – ugyanabban a mesterkélt szívélyes hangnemben: – Figyelj, haver, nagyon kéne, hányan vagytok? Öten? Meg tudnánk állapodni… – azzal benyúlt a zsebébe. A hátrább álló járőrkocsi ajtaja kissé kinyílt, és ebben a pillanatban a férfi, kezét a géppisztolyán tartva, fiatal, csaknem mutáló hangon megszólalt:

– Tilos. Tessék visszafordulni – intett ujjai közt a félig szívott cigarettával az elválasztó szalagkorlát felé, és mi mindketten gépiesen odanéztünk – a fémkorlátból takarosan ki volt vágva egy darab, a szalag két oldalán fehérlő havon pedig keréknyomok rajzolódtak ki világosan.

– Várj, főnök! – kezdte újra Szerjozsa, de a géppisztolyos férfi szeméből már világosan kiolvastam, hogy ebből nem lesz semmi, semmi értelme főnöknek szólítani a fickót, meg pénzt ajánlani neki, mindjárt idehívja a társait, és mi kénytelenek leszünk visszaülni a kocsiba, megfordulni a gépkocsinyomon, amit azok hagytak, akik hozzánk hasonlóan megpróbáltak bejutni a lezárt városba, hogy kihozzanak onnan valakit a szeretteik közül, akit féltenek, félretoltam Szerjozsát, tettem még négy lépést előre, odaálltam a géppisztolyos elé, szemtől szembe, és ekkor végre megbizonyosodtam, hogy egészen fiatal, húszéves, ha van, és igyekeztem egyenest a szemébe nézni – ő megpróbálta elkerülni a tekintetemet –, és azt mondtam:

– Figyelj! – Igen, ezt mondtam: „figyelj”, bár soha ismeretlent nem tegezek le, ez fontos számomra – a magázás megszab bizonyos távolságot, itt vagyok én, a felnőtt, művelt, jómódú nő, ott meg ez a srác, sötét himlőhelyekkel az arcán, azokon a részeken, amelyeket nem takar el a fehér álarc, de most pontosan tudom, hogy igenis, így kell beszélni: – Figyelj – mondom –, nézd, ott van az anyám, ott bent, teljesen egyedül, egészséges, neked is van anyád, akit szeretsz, ugyan, engedj már be bennünket, kérlek, senki nem veszi észre, ha akarod, egyedül megyek, ő megvár itt, otthon vár a gyerek, egész biztos visszajövök, ígérem, bemegyek egyedül, egy óra múlva itt vagyok, engedj be. – A szemében cseppnyi bizonytalanság tűnt fel, én észrevettem, és már mondani akartam még valamit, de a háta mögött megjelent egy másik alak, ugyanolyan álarcban és ugyanolyan géppisztollyal:

– Szemjonov, mi folyik itt?

Én meg hol egyikük, hol másikuk szemébe igyekeztem nézni, mielőtt még egymásra néznének, és sietve folytattam, hogy ne jusson idejük észbe kapni:

– Fiúk, engedjetek át, kérlek benneteket, muszáj kihoznom az anyámat, ott bent rekedt, a férjem itt vár, mellettetek, egy óra alatt megfordulok, nem kell be sem ültetnetek a férjem a kocsiba, jól fel vagy öltözve, Szerjozsa, igaz, sétálgatsz itt egy órát, gyorsan itt leszek. – Erre az, amelyik idősebb lehetett, egyszerre félretolta a fiatalka Szemjonovot, akinek már majdnem végigégett a cigaretta a kezében, előrelépett, és hangosan, majdnem kiáltva rám szólt:

– Tilos. Meg lett mondva világosan. Mintha én találtam volna ki! Tessék gyorsan megfordulni, parancsom van, szálljanak vissza a kocsiba! – Azzal meglendítette a géppisztolyát, de ebben a mozdulatban sem volt semmi fenyegető, én mégse tudtam egy szót se mondani többet, mert a fiatalka Szemjonov egy sajnálkozó mozdulat kíséretében a talpa alá dobta a csikket, és szinte panaszosan azt mondta:

– A gyűrű körül szögesdrót van kifeszítve, ott van még egy kordon, ha átengedném is magát, azon nem jut keresztül.

– Gyerünk, kicsim, menjünk, ezek nem engednek át – mondta Szerjozsa, belém karolt, és csaknem erővel odakísért a kocsihoz. – Köszönöm, fiúk, értettem – mondta, és húzott magával, én pedig tudtam, hogy hiába vitatkoznék, mégis azon tépelődtem, mit mondhatnék még amazoknak, hogy átengedjenek, de semmi, semmi nem jutott eszembe, és amikor beültünk a kocsiba, Szerjozsa megint kinyitotta és becsukta a kesztyűtartót, és mielőtt elindultunk volna, azt mondta:

– Ez már nem a rendőrség és nem a közlekedésiek. Láthattad az egyenruhájukat, Ányka, ezek a reguláris csapatok.

Mialatt megfordult a kocsival, míg a kerekek alatt csikorgott a havas keréknyom, előkaptam a mobilomat, beütöttem anya számát – az A betűsök közt az első: „Anya” –, ő pedig az első kicsengésre felvette, és belekiáltott a kagylóba:

– Halló, Ánya, halló, mi van ott veletek?

– Anyukám – feleltem csaknem nyugodtan –, nem sikerült, várni kell egy kicsit, majd kitalálunk valamit.

Pár pillanatig egy szót se szólt, csak a lélegzését lehetett hallani, olyan világosan, mintha ott ült volna mellettem, a kocsiban.

– Hát persze, kicsim – mondta aztán.

– Később felhívlak, este, jó? – Letettem. Már visszafelé mentünk, láttam a sárga fényű lámpák alkotta határvonalat, a lakóparkok villódzó fényeit, otthon Misa vár bennünket, gondoltam, és kotorászni kezdtem a zsebemben, amihez kissé fel kellett emelkednem az ülésben. – Képzeld, otthon hagytam a cigit – mondtam Szerjozsának, és elsírtam magam.

Pontosan egy hét múlva, november tizenhetedikén kedden anya meghalt.

{1} Jelentése: Szeretet.