A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Johann Hari: Stolen Focus – Why You Can’t Pay Attention

Bloomsbury Publishing, London, 2022

Fordította: Kránicz Dorottya

Copyright © Johann Hari, 2022

Hungarian translation © Kránicz Dorottya, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Gelányi Mariann

Borítóterv: Szabó Vince

ISBN 978-963-566-400-9

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A nagymamáimnak, Amy McRae-nek és Lydia Harinak

TARTALOM

BEVEZETŐ: Az utazás Memphisbe

1. ELSŐ TÉNYEZŐ: Felpörgetett élet

2. MÁSODIK TÉNYEZŐ: A flow halála

3. HARMADIK TÉNYEZŐ: A fizikai és a mentális kimerülés kora

4. NEGYEDIK TÉNYEZŐ: Félbehagyott fejezetek

5. ÖTÖDIK TÉNYEZŐ: Az elme, amely nem kalandozhat többé

6. HATODIK TÉNYEZŐ: A manipulatív és megfigyelőtechnológiák megerősödése (I. rész)

7. HATODIK TÉNYEZŐ: A manipulatív és megfigyelőtechnológiák megerősödése (II. rész)

8. HETEDIK TÉNYEZŐ: A kegyetlen optimizmus térnyerése

9. A valódi megoldás első lépései

10. NYOLCADIK TÉNYEZŐ: Az emberiségre zúduló stressz, és a szorongásból születő nyughatatlan éberség

11. Akik felvették a harcot a hajszával és a kimerültséggel

12. KILENCEDIK ÉS TIZEDIK TÉNYEZŐK: Romló táplálkozásunk és az egyre súlyosabb környezetszennyezés

13. TIZENEGYEDIK TÉNYEZŐ: Az ADHD terjedése és a félrecsúszott kezelés

14. TIZENKETTEDIK TÉNYEZŐ: A gyerekeink testi-lelki bebörtönzése

KONKLÚZIÓ: Lázadás a figyelmünkért

Szervezetek, amelyek segíthetnek figyelmünk fejlesztésében

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

BEVEZETŐ

Az utazás Memphisbe

A keresztfiam kilencéves korában rövid ideig tartó, de annál szenvedélyesebb Elvis Presley-mániát élt át. Teli tüdőből énekelte a Jailhouse Rockot, a Király búgó basszusát és ikonikus csípőmozgását is megidézve, miközben fogalma sem volt róla, hogy Elvis stílusa már jó ideje kiment a divatból, és már inkább komikusnak hat. Ő mégis a kiskamaszok megejtő őszinteségével adta elő ezeket a performanszokat, abban a hitben, hogy közben elképesztően menőnek tűnik. Amikor hajlandó volt átmenetileg megszakítani az éneklést, követelte, hogy mindent (mindent, de tényleg mindent!) meséljek el neki Elvis életéről, én pedig igyekeztem nagy vonalakban felvázolni neki ezt az egyszerre inspiráló, szomorú, és ostoba döntésekkel teli élettörténetet.

Elvis Mississippi egyik legszegényebb városában született – egy messzi, messzi helyen, ahogyan a keresztfiam kedvéért fogalmaztam. Ikertestvérével együtt jöttek világra, de a testvére alig néhány perccel később meghalt. Gyerekkorában az anyja azt mondta neki, hogy ha minden este énekel a Holdnak, a testvére is meghallja majd a hangját, szóval Elvis énekelt és énekelt minden áldott nap. Akkor kezdett fellépni, amikor a televízió berobbant az emberek életébe, és ennek a szerencsés együttállásnak köszönhetően egy csapásra híresebb lett, mint korábban bárki. Elvist eksztatikus sikolyok kísérték, akárhová is ment, mígnem egész világa fülsiketítő sikolyok börtöne lett. Visszavonult önmagának ácsolt zárkájába, ahol az elveszített szabadsága felett érzett fájdalmát felhalmozott anyagi javaival próbálta enyhíteni. Az anyjának is vásárolt egy hatalmas villát, amit elnevezett Gracelandnek.

A többit inkább csak sietve elhadartam: a mélyrepülést a függőségbe, a heves izzadást, a görcsös, torz grimaszokat és kínos szerepléseket a vegasi színpadokon, a halált, ami negyvenkét éves korában érte utol. Akárhányszor a keresztfiam – akit magánélete védelme érdekében nevezzünk most Adamnek – megkérdezte, hogyan végződött Elvis története, inkább rávettem, hogy énekeljük el duettben a Blue Moont. „Láttad, ahogy egyedül állok” – énekelte vékony gyerekhangján. „Nincsen vágy a szívemben. Nincsen nekem szerelmem.”

Egy napon Adam komoly képpel a szemembe nézett, és azt kérdezte tőlem: „Johann, egyszer majd elviszel Gracelandbe?” Gondolkodás nélkül, reflexből bólintottam rá. „De megígéred, tényleg megígéred?” Igen, feleltem. Az ígéret aztán teljesen kiment a fejemből, és nem is jutott eszembe egészen addig, míg Adam körül minden összeomlott.

Tíz évvel később Adam lába alól kicsúszott a talaj. Tizenöt évesen kicsapták az iskolából, és amikor ébren volt, szó szerint minden percet azzal töltött, hogy felváltva bámulta a különböző képernyőket: végtelenbe nyúlóan görgetve a WhatsAppot és a Facebook-üzeneteket a telefonján, a YouTube-ot és pornót bámulva az iPadjén. Voltak pillanatok, amikor megláttam benne azt a vidám kissrácot, aki a Viva Las Vegast énekelte, de mintha az az ember apró darabokra tört volna. Nehezére esett néhány percnél tovább koncentrálni egy beszélgetésre anélkül, hogy újra visszatért volna valamelyik kütyüjéhez, vagy hirtelen más témára váltott volna. Úgy tűnt, már a Snapchat tempójában pörög ő is, egy olyan térben, ahol semmi sem tudta megérinteni, ami mélységet vagy lelassulást igényelt volna. Intelligens, rendes, jó szándékú srác volt – de mintha már semmi sem tudta volna többé felkelteni az érdeklődését.

A tíz év alatt, miközben Adam fiúból férfivá érett, ez a töredezettség láthatóan többünket is utolért. A 21. század kezdetén megtapasztalt létélményünk elmaradhatatlan eleme volt az érzés, hogy a figyelmünk – egész pontosan a koncentrációs képességünk – egyre jobban töredezik és romlik. Ezt én is éreztem magamon: halomban álltak a megvásárolt könyveim, én pedig időnként bűnbánóan rájuk pillantottam a szemem sarkából, miközben azt mondtam magamban, „csak még egy utolsó tweetet elolvasok”. Még most is viszonylag sokat olvasok, de az évek múlásával egyre inkább úgy érzem, mintha felfelé próbálnék lépkedni egy lefelé tartó mozgólépcsőn. Nemrég töltöttem be a negyvenet, és az utóbbi időben akárhányszor összejöttünk a velem egykorú ismerőseimmel, a koncentrációs képességünk elvesztése felett keseregtünk, mintha egy olyan barátot siratnánk, aki odaveszett a tengeren, és már soha nem tér vissza közénk.

Aztán egyik este, amikor a tágas kanapén terpeszkedve bámultuk szüntelenül vibráló kijelzőinket, rápillantottam Adamre, és elöntött valami alattomos, hátborzongató félelem.

„Nem élhetünk így”, mondtam magamban.

„Adam”, kezdtem halkan. „Menjünk el Gracelandbe.”

„Mi van?”

Felidéztem az ígéretet, amit annyi évvel ezelőtt tettem neki. Adam még a Blue Moon előadásaira sem emlékezett, nemhogy a kikönyörgött fogadalmamra, de láttam rajta, hogy az ötlet, hogy valamivel megszakítsuk ezt a bénító rutint, egy kicsit azért felkeltette az érdeklődését. Felnézett rám, és megkérdezte, komolyan gondolom-e. „Komolyan”, feleltem ünnepélyesen. „Egy feltétellel: állom a több mint hatezer kilométeres út költségeit. Elmehetünk Memphisbe, New Orleansba, megnézhetünk bármit Amerika déli részén. De csak akkor, ha az utazás alatt nem fogod a mobilodat bámulni. Meg kell ígérned, hogy egész nap kikapcsolva marad, csak estére kapcsolhatod be. Vissza kell térnünk a valóságba. Muszáj újra megtalálnunk a kapcsolatot azokkal a dolgokkal, amik valóban fontosak.” Megesküdött, hogy így lesz, és néhány héttel később a gépünk elhagyta a londoni Heathrow repteret, úton a delta blues szülőföldje felé.

Graceland kapuiban már senki sem üdvözöl, hogy aztán készségesen végigkalauzoljon a helyszínen. Helyette egy iPadet nyomnak a kezedbe, bedugod a kis fülhallgatókat, és az okoseszköz kiosztja az instrukciókat: fordulj balra, fordulj jobbra, menj tovább egyenesen. A szobákban az iPad – valami rég elfelejtett színész hangján – mesél a helyiségről, ahol éppen állsz, és informatív fényképeket villant fel a képernyőn. Így történt, hogy Gracelandet egy iPad képernyőjét bámulva jártuk körbe. Körülöttünk kanadaiak, koreaiak és a teljes Egyesült Nemzetek Üres Tekintetű Szervezete, mereven lefelé szegezve a szemüket, vakon a külvilágra. Senki nem nézett semmi másra, csak a szeme előtt vibráló digitális kijelzőre. Figyeltem, ahogy sétálgatnak, és közben egyre nőtt bennem a feszültség. Néha valaki felnézett az iPadjéből, bennem pedig pislákolni kezdett a remény, kerestem a szemkontaktust, hogy vállat vonva megjegyezzem, „Hé, úgy látszik, egyedül mi vagyunk azok, akik több ezer kilométert utaztak azért, hogy tényleg lássák ezt a helyett”. De akárhányszor ez megtörténhetett volna, kénytelen voltam nyugtázni, hogy a másik csak azért pillantott fel az iPadjéből, hogy előkapja a telefonját és lőjön egy szelfit.

Nemsokára megérkeztünk a Dzsungel Szobába – ez volt Elvis kedvenc helye az egész villában –, és az iPad éppen nagyban magyarázott, amikor a mellettem ülő, középkorú férfi odafordult a feleségéhez, hogy mondjon neki valamit. Előttünk hatalmas műnövények meredeztek, amiket Elvis azért vásárolt, hogy mesterséges dzsungellé varázsolhassa ezt a szobát. A műnövények még mindig ott álltak, szomorúan kókadozva. „Drágám” – mondta a férfi. „Nézd!” És meglóbálta az iPadjét az asszony előtt, majd elkezdte húzkodni rajta az ujját. „Ha balra húzod, meg tudod nézni a Dzsungel Szobát balról. És ha jobbra húzod, akkor látod a Dzsungel Szobát a jobb oldalról.” A felesége csak bámulta a képernyőt, aztán elmosolyodott, és elhúzta az ujját a saját képernyőjén.

Figyeltem őket. Húzogatták az ujjaikat jobbra és balra, alaposan tanulmányozva a szoba különböző részleteit. Közelebb hajoltam hozzájuk. „De uram, van a húzogatásnak egy régimódi változata is: fordítsa el a fejét. Hiszen itt vagyunk. A Dzsungel Szobában állunk. Nem kell a képernyőt bámulnia. Itt van teljes valójában, nézze!” Meglengettem előtte a kezem, és a zöld műanyag levelek egy kicsit megrezdültek.

A férfi és a felesége hátráltak néhány lépést. „Nézzék” – mondtam valamivel hangosabban, mint ahogy szerettem volna. „Hát nem látják? Itt vagyunk! Tényleg itt vagyunk, nincs szükségük a képernyőre. Itt állunk a Dzsungel Szoba közepén!” Sietve távoztak a helyiségből, közben fejcsóválva futólag hátrapislogtak, mégis-ki-ez-az-elmebeteg-arckifejezéssel. Éreztem, hogy szaporán ver a szívem, és már éppen odafordultam volna Adamhez, hogy együtt nevessünk a helyzet iróniáján, ezzel is oldva a felgyülemlett feszültséget – de ő épp a sarokban ácsorgott, és mobilját a kabátja alá rejtve görgette a Snapchatet.

Nem ez volt az egyetlen alkalom az utunk során, amikor megszegte az ígéretét. New Orleansban landolva még az üléseinkbe csatolva várakoztunk, amikor előkapta a telefonját. „Megígérted, hogy nem fogod használni” – emlékeztettem. „Úgy értettem, hogy nem fogom telefonálásra használni. Snapchathez és sms-ezéshez nyilván muszáj használnom.” Mindezt olyan őszinte megrökönyödéssel mondta, mintha legalábbis arra kértem volna, hogy tíz napig ne vegyen levegőt. Néztem, ahogyan csendben simogatja a kijelzőt a Dzsungel Szoba sarkában. A mellette hömpölygő embertömegben szintén minden tekintet a képernyőkre tapadt. Olyan egyedül éreztem magam, mintha egy iowai kukoricaföld kellős közepén állnék, kilométerekre bármilyen emberi lénytől. Odaléptem Adamhez, és kitéptem a telefont a szorításából.

„Nem élhetünk így” – magyaráztam neki. „Nem tudod, hogyan kell jelen lenni a valóságban! Lemaradsz a saját életedről! Félsz, hogy valamit elszalasztasz – ezért kapod elő újra és újra a mobilodat. De épp emiatt garantáltan lemaradsz mindenről, ami körülötted történik! Csak egy életed van, és te hagyod, hogy elmenjen melletted. Nem is látod a dolgokat, amik ott vannak az orrod előtt, azokat a dolgokat, amikért kisfiúként bármit megadtál volna, hogy láthass. És ez a sok ember sem lát semmit maga körül. Nézz csak rájuk!”

Elég hangosan beszéltem, de az iPhone-jukba temetkezett emberek nagy része nem is figyelt fel ránk. Adam visszaszerezte a telefonját és közölte velem (nem teljesen alaptalanul), hogy úgy viselkedek, mint egy őrült, azzal eltrappolt mellettem, el Elvis sírja mellett a memphisi reggelbe.

Órákig csámborogtam kedvetlenül a Király Rolls-Royce-ai között a villához tartozó múzeumépületben, amikor végre rátaláltam Adamre. Már este volt, sötétbe borult az út másik oldalán álló Heartbreak Hotel, ahol megszálltunk. A keresztfiam a gitár alakú medence partján ücsörgött szomorúan, a hangszórókból nonstop zengett Elvis végtelenre loopolt éneke. Ahogy leültem mellé, rádöbbentem, hogy a vulkánként feltörő haragom, az iránta érzett dühöm – ami az utazás alatt újra meg újra felbugyogott belőlem – valójában leginkább önmagam felé irányult. Az, hogy Adam képtelen volt koncentrálni, hogy folyamatosan elkalandozott a figyelme, hogy a Gracelandbe látogató emberek nem képesek a valóságban megtapasztalni a helyet, ahová érkeztek, valójában csak eszembe juttatták az érzéseket, amiket jó ideje éreztem már erősödni magamban is. Az én figyelmem is ugyanúgy hullott darabjaira, mint az övék. Én is egyre kevésbé voltam képes jelen lenni. És gyűlöltem magam érte. „Tudom, hogy valami nincs rendben velem” – mondta Adam halkan, miközben erősen markolta a mobilját. „De fogalmam sincs, mit tehetnék ellene.” Azzal visszatért az sms-ezéshez.

Azért vittem el Adamet arra az útra, hogy elmeneküljünk a koncentrációs problémáink elől – de rá kellett jönnöm, hogy ez lehetetlen, a probléma ugyanis mindenhol ott van. A kötethez végzett kutatómunkám során az egész világot beutaztam, de sehol sem találtam enyhülésre vagy megnyugvásra. Sőt, hiába függesztettem fel a kutatást, hogy megpihenjek kicsit a bolygó legendásan békés pontjain, a problémám mindenhol ott maradt velem.

Egy délután például az izlandi Kék Lagúna vizében ültem, egy hatalmas, alapvetően idilli tóban, ahol a geotermikus víz állandóan egy forró fürdő hőmérsékletét biztosítja, még akkor is, amikor az ember körül hópelyhek hullanak az égből. Figyeltem, ahogyan a lehulló hópelyhek találkoznak a vízből felszálló gőzzel és az érintkezés hatására lágyan elolvadnak, majd hirtelen észrevettem, hogy körülöttem mindenki szelfibotokkal hadonászik. Telefonjaikat vízálló tokokba bújtatták, és megszállottan gyártották az újabb és újabb posztokat. Néhányan élő streaminget tartottak az Instagramon. Az jutott eszembe, hogy korunk mottója ez lehetne: Megpróbáltam élni, de valami elvonta a figyelmemet. A gondolatmenetemből egy kigyúrt, influenszer-küllemű német férfi zökkentett ki, aki mobilja kamerájába bömbölve magyarázta: „Itt vagyok a Kék Lagúnánál, ez az igazi magas élet!”

Egy másik alkalommal elmentem megnézni a Mona Lisát Párizsban, de odaérve csüggedten konstatáltam, hogy a festmény gyakorlatilag hozzáférhetetlen az előtte tolakodó tömegtől. A világ minden pontjáról odaérkező emberek egymáson átgázolva próbálták magukat közelebb verekedni hozzá, hogy aztán azonnal hátat is fordítsanak a képnek, gyorsan készítsenek egy szelfit, majd újra kiszuszakolódjanak az emberek között. A látogatásom napján több mint egy órán keresztül néztem a festmény előtt hullámzó tömeget. Senki – tényleg senki – nem nézte a Mona Lisát néhány másodpercnél tovább. A mosolya így már nem is tűnt olyan rejtélyesnek. Inkább mintha azt kérdezné a 16. századi Olaszországból ránk meredve: Hát, miért nem néztek már rám úgy, mint régen?

Mindez összhangban volt egy jóval általánosabb érvényű balsejtelmemmel, ami néhány éve már motoszkált a fejemben, és ami bőven túlmutat a turisták rossz szokásain. Úgy tűnt, mintha egész civilizációnkat viszketőpor borítaná, mintha elménk folyamatosan csak cikázna és idegesen rángatózna, anélkül, hogy képesek lennénk odafigyelni a valóban fontos dolgokra. Azok a tevékenységek, amik viszonylag tartós koncentrációt igényelnek – mint például az olvasás –, évek óta veszítenek népszerűségükből. Nem sokkal az után, hogy Adammel elutaztunk Memphisbe, rábukkantam az akaraterő természetét kutató Roy Baumeister szövegeire, majd el is utaztam interjút készíteni a szakterület vezető professzorával, aki jelenleg Ausztráliában, a University of Queenslanden dolgozik. Baumeister több mint harminc éve tanulmányozza az akaraterő és az önkontroll működését, és az ő nevéhez fűződik néhány a leghíresebb szociálpszichológiai kísérletek közül. Helyet foglaltam a hatvanhat éves kutatóval szemben, és elmagyaráztam neki, hogy szeretnék könyvet írni arról, hogyan romlott az elmúlt évtizedekben az emberek koncentrációs képessége, és arról, hogyan lehetne ezen változtatni. Reménykedve vártam a reakcióját.

Azt felelte, különös, hogy éppen vele osztom meg ezt az ötletet. „Úgy érzem, sokkal kevésbé tudom már irányítani a figyelmemet, mint régen” – mondta. Korábban képes volt órákon keresztül egy helyben ülni az írásra és olvasásra összpontosítva, mostanában azonban „sokkal gyakrabban elkalandozik a figyelme”. Aztán hozzátette: „Mostanság, amikor elkezd zavarni ez az érzés, inkább játszom valami játékot a telefonomon, attól jobban érzem magam.” Elképzeltem az idősödő professzort, amint hátat fordít a tudományos szövegeknek, hogy egy kis Candy Crusht játsszon. „Érzem, hogy már nem tudok olyan kitartóan fókuszálni, mint annak idején. Szóval inkább hagyom, hogy a figyelmem szabadon cikázzon, de aztán persze rosszul érzem magam miatta.”

Roy Baumeister írt egy könyvet, amelynek konkrétan Akaraterő (Willpower) a címe, nincs élő ember, aki nála többet foglalkozott volna ezzel a témával. Ha már neki is nehezére esik koncentrálni, gondoltam, kinek nem?

Jó ideig sikerült meggyőznöm magam róla, hogy figyelmünk válsága csupán illúzió. Az emberek már korábban is úgy érezték, hogy a figyelmük és a koncentrációs képességük folyamatosan romlik – fennmaradtak közel ezeréves szövegek középkori szerzetesektől, amikben a szerzők ilyen jellegű problémáikról panaszkodnak. Ahogyan az emberek idősebbek lesznek, egyre nehezebben fókuszálnak, ezt pedig kényelmesebb a világ és az elkövetkező generációk problémájának tekinteni, mint saját hanyatló elménk számlájára írni.

Ahhoz, hogy biztosan tudjuk a választ, a tudósoknak már évekkel ezelőtt el kellett volna végezniük egy egyszerű vizsgálatot: figyelemteszteket kellett volna felvenniük egy reprezentatív mintán, majd megismételni a vizsgálatot évről évre, évtizedeken keresztül – így világosan látnánk, történt-e mérhető változás. De nem végeztek ilyen vizsgálatokat. Nincsenek évtizedeken vagy akár éveken keresztül gyűjtött adataink. De talán van egy másik módja annak, hogy megbízható következtetéseket vonjunk le a témában. A könyv írásához végzett háttérkutatásaim során rájöttem, hogy több olyan tényező is létezik, ami tudományosan igazolt módon gyengíti koncentrációs képességünket. És arra is van bizonyíték, hogy ezen faktorok között több olyan is van, melynek jelenléte, intenzitása megerősödött az elmúlt évtizedekben – néhánynak egészen drámaian. Mindezek mellett csupán egyetlen trendre bukkantam, ami talán hozzájárulhatott a figyelmünk javulásához. Végül ezek győztek meg arról, hogy valódi krízisről van szó, méghozzá olyanról, ami sürgős megoldásra vár.

Azt is megtudtam, hogy a kutatások meglehetősen baljós képet festenek a megerősödött negatív trendek következményeiről. Egy kismintás kutatásban például azt vizsgálták, mennyi ideig képes egy átlagos amerikai egyetemista koncentrálni: ehhez a tudósok tracking szoftvert telepítettek a kísérleti személyek számítógépeire, és végigkövették egy, az online térben eltöltött tipikus napjukat. Azt találták, hogy a hallgatók átlagosan minden hatvanötödik másodpercben újabb tevékenységbe kezdenek. A mért koncentrációs idők középértéke mindössze tizenkilenc másodperc volt. Mielőtt azt hinnéd, ez felnőttként biztosan nem igaz rád, felidézek egy másik kísérletet: Gloria Mark, az Irvine-beli University of California informatikaprofesszora (akivel szintén készítettem interjút a kötethez), arra kereste a választ, mennyi ideig tart ki egy adott feladatnál egy átlagos irodai munkát végző felnőtt figyelme. A válasz: három percig.

Szóval fogtam magam, és elindultam egy 48 000 kilométeres utazásra, hogy megtudjam, hogyan szerezhetnénk vissza a figyelmünket és koncentrációs képességünket. Dániában beszéltem az első tudóssal, aki kollégáival együtt kimutatta, hogy az emberiség kollektív figyelmi működése gyors tempóban romlik. Később számos más kutatóval találkoztam a világ minden tájáról, akik arra is rájöttek, milyen tényezők állnak emögött. Több mint 250 szakértővel készítettem interjút – Miamitól Moszkváig, Montrealtól Melbourne-ig. A válaszok keresése közben a lehető legkülönbözőbb helyszínekre jutottam el: Rio de Janeiró-i favellákba, ahol az emberek figyelme különösen tragikus módon omlott össze, és egy új-zélandi kisvárosban álló irodába, ahol találtak egy módszert a koncentrációs képesség elképesztően hatékony visszaállítására.

Rádöbbentem arra is, hogy teljesen tévesen értelmezzük a figyelmünk változásait. Én is éveken keresztül magamat hibáztattam minden egyes alkalommal, amikor úgy éreztem, nem tudok figyelni. Azt gondoltam, lusta vagyok, fegyelmezetlen, és ideje lenne végre összeszednem magamat. Vagy a telefonomra haragudtam, és mérgemben azt kívántam, bárcsak fel se találták volna ezeket a készülékeket. Tudom, hogy a legtöbb ember hasonlóan reagál az efféle helyzetekben. De rá kellett jönnöm, hogy itt jóval többről van szó, mint az egyén kudarcáról vagy a technológia pusztító innovációiról.

Ezt először akkor kezdtem el sejteni, amikor az Oregon állambeli Portlandbe utaztam, hogy interjút készítsek Joel Nigg professzorral, a gyerekkori figyelemzavar egyik legnevesebb szakértőjével. Ő azt mondta, talán segítene megérteni a helyzetet, ha a figyelemmel kapcsolatos problémák megszaporodását az elhízás gyakoriságának növekedéséhez hasonlítanánk. Ötven évvel ezelőtt az elhízás viszonylag ritka jelenség volt, de napjainkra a nyugati világ egyik vezető egészségügyi problémájává vált. Ez nem azért van, mert az emberiség hirtelen falánkabbá vagy fegyelmezetlenebbé vált. „Az elhízás nem egészségügyi, hanem társadalmi krízis. Többek között azért hízunk el, mert rosszabb ételeket eszünk.” Az életmódunk drasztikusan megváltozott: az élelmiszer-ellátási lánc átalakult, a városainkat úgy alakítjuk ki, hogy sokkal nehezebb gyalogosan vagy biciklivel közlekedni bennük, ezek a környezeti átalakulások pedig a testünk működését is megváltoztatják. Ahogyan Nigg fogalmazott, valami ilyesmi történik a figyelmünkkel és a koncentrációs képességünkkel is.

Miután évtizedeken keresztül tanulmányozta a témát, a szakértő arra jutott, hogy az emberiség egy „figyelemromboló kultúra” felé tart. Olyan jövő előtt állhatunk, amelyben a tartós, mély koncentráció annyira nehéz feladat lesz, hogy csak kemény erőfeszítések árán tudjuk megvalósítani. „Több tudományos bizonyíték is igazolja, hogy a gyengülő figyelmi működésért számos tényező felel: néhány ember esetében biológiai eredetű a probléma, de arra is választ kell találnunk, hogy vajon mi a társadalmunk felelőssége ebben a jelenségben. Lehetséges, hogy egy olyan krízisről van szó, melynek okát inkább a társadalom diszfunkcionális struktúráiban kellene keresnünk?”

Később azt is megkérdeztem Niggtől, mit tenne, ha ő lenne a világ ura, és direkt szeretné tönkretenni az emberiség figyelmi működését. Egy pillanatra elgondolkodott, majd azt felelte: „Valószínűleg pont azt, amit a mai társadalom tesz.”

A könyv írása során sikerült összegyűjtenem néhány elég meggyőző bizonyítékot, amelyek igazolják, hogy kollektív koncentrációs képességünk hanyatlása nem az én gyengeségem, a te hiányosságod vagy a gyerekeink személyes kudarca. Olyasmi ez, aminek mindannyian áldozatai vagyunk. És elképesztően nagy hatalmú erők állnak mögötte: az egyik ilyen szereplő például a Big Tech, de a technológia sem kizárólagos felelős, inkább rendszerszintű problémáról van szó. Az az igazság, hogy egy olyan világban élünk, amelyben mindennap szándékosan kilúgozzák a figyelmünket, miközben megpróbálják elhitetni velünk, hogy mindez a mi hibánk, és a saját szokásainkon kellene változtatnunk, holott az egész világ koncentrációs problémákkal küzd. Amikor erre rádöbbentem, az is feltűnt, hogy a figyelem fejlesztéséről szóló önsegítő könyveknek szinte kivétel nélkül van egy óriási hiányosságuk. Általában egyáltalán nem térnek ki a figyelem válságának valódi okaira, amelyek többnyire épp a nagyobb társadalmi erőkre vezethetőek vissza. A kutatásaim alapján arra jutottam, hogy alapvetően tizenkét fő tényező van, amely a figyelmi működésünk romlásáért felel. Úgy gondolom, hosszú távon csak akkor orvosolhatjuk ezt a problémát, ha először sikerül megértenünk ezeket a folyamatokat – majd közös erővel megakadályozzuk őket abban, hogy tovább pusztítsák az agyunkat.

Ettől függetlenül egyénként is vannak lehetőségeink konkrét lépéseket tenni a probléma enyhítésének érdekében, ezekre ebben a könyvben is részletesen kitérek majd. Alapvetően nagyon is támogatom, hogy ilyen módon egyéni felelősséget vállaljunk, de ha teljesen őszinte akarok lenni – és ilyen szintű őszinteségre a témakör korábban íródott könyvei általában nem vállalkoztak –, ez legfeljebb félmegoldás lehet. Egyénként maximum a probléma egy kis szeletét tudjuk megoldani. Ezek a módszerek tényleg hasznosak tudnak lenni – én is gyakorolom őket. De, hacsak valaki nem extra szerencsés, a „házi praktikák” nem tudnak majd kiutat mutatni a figyelem kríziséből. A rendszerszintű problémák rendszerszintű megoldásokat kívánnak. Vagyis, miközben valóban fontos az egyéni felelősség, még fontosabb lenne, hogy kollektív felelősséget vállaljunk a mélyebb, strukturális tényezőkkel való megküzdésben. Mert létezik valódi megoldás, amivel visszaállíthatjuk megromlott figyelmi működésünket. De ahhoz, hogy ez működjön, alapjaiban kell átformálnunk a problémáról való gondolkodásunkat, majd valódi cselekvésbe kell fordítanunk az újonnan megszerzett tudást. Azt gondolom, a könyv írása közben sikerült rájönnöm, hogyan indulhatnánk el ezen az úton.

Három fontos okot is fel tudok sorolni, amiért érdemes elmélyedni ebben a témában. Először is, ha folyamatosan újabb és újabb zavaró tényezők vonják el a figyelmünket, akkor nem tudunk teljes életet élni. Ha nem vagyunk képesek a figyelem hosszú távú fenntartására, az már céljaink elérésében is akadályozhat minket. Mondjuk, el akarunk olvasni egy könyvet, de folyton félbeszakít minket az okoseszközeink pittyegése és a közösségi médiából ránk ömlő paranoia. Szeretnénk eltölteni pár meghitt órát a gyerekünkkel, de közben folyamatosan az e-mailjeinket nézzük, hogy azonnal lássuk, ha a főnökünk ír nekünk. Szeretnénk saját vállalkozásba kezdeni, de a terveink végül elvesznek a Facebook-posztok tengerében, amelyek csak arra jók, hogy szorongást és irigységet keltsenek bennünk. Hiába próbálkozunk, hiányzik az életünkből a nyugalom, az állandóság – az a tiszta, levegős tér –, ami lehetővé tenné, hogy egy pillanatra megálljunk, és átgondoljuk a dolgainkat. A University of Oregon munkatársaként dolgozó Michael Posner egyik kutatásában arra jutott, ha valami kizökkent minket a mély koncentrációból, átlagosan huszonhárom percre van szükségünk ahhoz, hogy visszatérjünk a korábbi fókuszált állapotba. Egy másik vizsgálatban azt találták, hogy az átlagos amerikai dolgozók nagy részének tipikus munkanapjában nem telik el egy óra anélkül, hogy valami ki ne zökkentené őket. Ha ez hónapokon, éveken keresztül így megy, egy ponton könnyen úgy érezhetjük, hogy már nem is igazán tudjuk megállapítani, kik is vagyunk és mire is vágyunk pontosan. Elveszetté válunk a saját életünkben.

Amikor Moszkvába utaztam, hogy interjút készítsek dr. James Williamsszel, korunk legjelentősebb filozófusával a figyelem témakörében – aki az Oxfordon kutatja a technológia filozófiai és etikai vonatkozásait –, a professzor azt mondta nekem: „Ha szeretnénk jelentőset alkotni – az élet minden területén –, elengedhetetlen, hogy képesek legyünk megfelelően irányítani a figyelmünket… Ha ez nem megy, akkor nagyon nehéz lesz bármit is véghez vinnünk.” Williams hozzátette, ha szeretnénk jobban megérteni a helyzetet, amiben vagyunk, elvégezhetünk egy rövid gondolatkísérletet. Képzeld el, hogy autót vezetsz, és valaki egyszer csak ráönt egy vödör sarat a szélvédődre. Hirtelen egy rakás problémával találod szemben magad: mi van, ha nekimész valaminek és lesodrod a tükröket, ha eltévedsz vagy elkésel? De még mielőtt bármin is elkezdhetnél aggódni, mielőtt egyáltalán eszedbe jutnának a lehetséges következmények, először le kell törölnöd az üveget. Amíg ezt nem teszed meg, gyakorlatilag azt sem tudod, hol vagy. Vagyis addig nem érdemes új célokat kitűzni magunk elé, amíg nem foglalkoztunk a figyelmi működésünk zavaraival.

A második ok, amiért fontos foglalkoznunk a témával, az, hogy a figyelem zavarai nemcsak egyéni, hanem társadalmi szintű válságokat is eredményeznek. Az emberi fajt korábban soha nem tapasztalt veszélyek és kockázatok fenyegetik – ilyen, például, a klímaváltozás is –, és a korábbi generációkkal ellentétben teljesen passzívan állunk a legégetőbb problémáink előtt. Hogy miért? Azt gondolom, részben azért, mert ha a figyelem romlik, a problémamegoldó készség is romlik. A komplex problémák megoldásához sok embernek hosszú időn keresztül tartósan oda kell figyelnie a szóban forgó dilemmára. A demokráciákban a népességnek képesnek kell lennie elég jól koncentrálni ahhoz, hogy felismerje a valódi problémákat, megkülönböztesse azokat a vélt fenyegetésektől, megoldási javaslatokkal álljon elő, és felelősségre vonja a vezetőit, ha nem teszik meg a szükséges lépéseket. Ha elveszítjük ezt a képességünket, akkor vele együtt elveszítjük a lehetőséget, hogy társadalomként megfelelően funkcionáljunk. Nem hinném, hogy véletlen egybeesés lenne, hogy a figyelem krízise egybeesik a demokráciák 1930-as évek óta nem tapasztalt válságával. Amikor nem tudunk fókuszálni, vonzóbbnak tűnnek a kérdéseinkre adott egyszerű, autoriter válaszok – és még azt is kisebb eséllyel vesszük észre, ha ezek kudarcot vallottak. Egy olyan világban, ahol a figyelemhiányos lakosság felváltva pörgeti a Twittert meg a Snapchatet, valószínűleg egymást érik majd az újabb és újabb krízisek, anélkül, hogy bármelyikre is megoldást találnánk.

A harmadik ok ugyanakkor – számomra legalábbis – egészen reménykeltő. Ha képesek vagyunk megérteni, mi történik, akkor változtatni is képesek leszünk. James Baldwin – aki véleményem szerint a 20. század legnagyobb írója – azt mondta: „Nem változtathatunk meg mindent, amivel szembe kell néznünk, de semmin sem lehet változtatni, amíg nem nézünk vele szembe.” A figyelem krízisét mi idéztük elő, épp ezért meg is tudunk birkózni vele.

Szeretném már az elején rögzíteni, hogyan gyűjtöttem össze azokat a bizonyítékokat, amelyeket a továbbiakban bemutatok, és azt is, miért épp ezeket tettem bele a könyvbe. Az íráshoz rengeteg tudományos kutatást elolvastam, majd interjút készítettem azokkal, akikről úgy gondoltam, a téma szempontjából legjelentősebb eredményeket találták. Rengeteg különböző tudományterületről érkező kutató foglalkozik a figyelem és a koncentráció területeivel. Az egyik ilyen az idegtudomány, amiről még sok szó lesz a könyvben. De akiknek a legtöbb információt köszönhetjük, azok a társadalomtudósok, akik azt kutatják, hogyan hatnak ránk az életvitelünk és életkörülményeink változásai egyéni, illetve társadalmi szinten. Én magam is társadalom- és politikatudományt hallgattam a Cambridge Universityn, ahol nagy hangsúlyt fektettek rá, hogy megtanítsák nekünk az akadémiai szövegek és a tudományos eredmények értelmezését, és – legalábbis bízom benne – azt is, hogyan tegyünk fel releváns kérdéseket ezek kapcsán.

A tudományos életben gyakran vannak viták arról, pontosan mi és miért történik. Ez nem azért van, mert a tudomány nem elég megbízható, hanem azért, mert az emberek végtelenül komplex lények, és az olyan bonyolult dolgokat, mint a figyelem, borzasztóan nehéz mérni. Ez persze nekem is kihívást jelentett a könyv írása közben. Ha bombabiztos bizonyítékokat akarunk, akkor örökre várhatunk. Így kénytelen voltam a legjobb tudásom szerint kiválogatni a legmegbízhatóbb információkat, végig szem előtt tartva, hogy a tudomány sem tévedhetetlen, így minden eredményét érdemes kellő óvatossággal kezelni.

Épp ezért tartottam fontosnak, hogy a könyvben minden esetben beszéljek arról is, ha a tudományos életben ellentmondásos az általam prezentált eredmények megítélése. Vannak olyan témák, amelyekkel több száz kutató foglalkozik, akiknek sikerült széles körben elfogadott konszenzusra jutniuk, így olyan eredményeket tudnak felmutatni, amelyek szinte biztosan helytállóak. Nyilvánvalóan ez lenne az ideális, és ahol lehetséges volt, olyan szakembereket kutattam fel, akik a szakmájuk által képviselt konszenzus mellett állnak, így ilyenkor az ő sziklaszilárd érveik alapján vontam le a következtetéseimet. De vannak olyan kérdések is, amelyeket egyelőre csak néhány tudós vizsgál, ilyenkor nyilván a bizonyítékok sem annyira meggyőzőek. Olyan témák is vannak, amelyek kapcsán még mindig élénken vitáznak neves tudósok, és nem alakult ki egyértelmű konszenzus. Ezekben az esetekben előre jelzem majd, hogy ez a helyzet, és megpróbálom a lehető legtöbb perspektívából bemutatni az adott kérdést. De bármiről is lesz szó a könyvben, mindig arra törekedtem, hogy az adott témával kapcsolatos legmegbízhatóbb tudományos bizonyítékokat tudjam bemutatni.

Ugyanígy ügyeltem arra is, hogy alázatosan nyúljak a témához. Nem vagyok szakértő a kérdésben, újságíró vagyok, aki megszólaltat különböző szakértőket, miközben igyekszik a legjobb tudása szerint értelmezni, és (ha kell) megkérdőjelezni a tudásukat. Ha mélyebben érdekelnek ezek a tudományos viták, a több mint 250 tudományos kutatáshoz kapcsolódó több mint 400 online elérhető lábjegyzet között elmerülhetsz bennük, ezeket a könyv weboldalán találod. A kötetben néha beszélek a saját élményeimről is, bízva benne, hogy így sikerül jobban illusztrálnom az összegyűjtött eredményeket. A személyes élményeim természetesen nem számítanak tudományos bizonyítéknak. Ugyanakkor segítenek megérteni valami jóval egyszerűbb, de annál fontosabb dolgot: hogy miért akartam annyira megtudni a választ ezekre a kérdésekre.

Amikor Adammel hazaértünk Memphisből, már a saját viselkedésem miatt voltam kiborulva. Egyik nap három órán keresztül próbáltam elolvasni egy regény első néhány oldalát, de folyamatosan elvesztettem a fonalat, újra és újra belegabalyodva a tudatomba törő gondolatokba, mintha csúnyán betéptem volna. Ez nem mehet így tovább, gondoltam. Az olvasás mindig is az egyik kedvenc elfoglaltságom volt, ha ezt elveszítem, az olyan, mintha a karomat vágnák le. Úgyhogy drámai bejelentéssel álltam a barátaim elé: közöltem velük, hogy drasztikus lépéseket fogok tenni.

Azt hittem, az a gond, hogy nem vagyok elég fegyelmezett, és hagytam, hogy a telefonom átvegye felettem az irányítást. Épp ezért akkoriban azt gondoltam, a megoldás is egyértelmű: több önkontrollra és kevesebb mobilozásra van szükségem. Felmentem a netre, és foglaltam magamnak egy kis szobát a tengerparton Provincetownban, Cape Cod csücskénél. Diadalmasan bejelentettem mindenkinek, hogy odaköltözöm három hónapra okostelefon és internethasználatra alkalmas számítógép nélkül. Véget vetek az állandó netezésnek. Elegem van. Húsz év után először otthagyom az online teret. A barátaimmal arról beszélgettünk, milyen érdekes a „wired” szó kettős jelentése: egyszerre utal egy őrülettel határos, felfokozott állapotra és arra, hogy be vagy csatornázva az online világba. Úgy éreztem, ez nem lehet véletlen, a két jelentés nagyon is összefügg, nekem pedig már elegem volt ebből az állapotból. Ideje volt, hogy kiszellőztessem a fejem. És végül megléptem. Beállítottam egy automatikus választ a szoftvereimben, amely minden utánam érdeklődővel közölte, hogy három hónapig elérhetetlen vagyok, azzal hátat fordítottam a virtuális nyüzsgésnek, ami húsz éven keresztül meghatározta az életem.

Próbáltam illúziók nélkül belevágni ebbe az extrém digitális detoxba. Tisztában voltam vele, hogy az internet kizárása nem jelenthet hosszú távú megoldást – elvégre azt azért nem vállaltam volna, hogy beállok az amishok közé, és életem végéig lemondok a technológiáról. Sőt, azt is tudtam, hogy ez a módszer a legtöbb ember számára még rövid távú megoldásnak sem igazán jó. Munkásosztálybeli családból származom. A nagymamám, aki felnevelt engem, vécéket takarított, apám pedig buszvezető volt – az ilyen embereknek nem mondhatjuk, hogy hagyják ott a munkájukat és költözzenek egy tengerparti kunyhóba, ők ezt egyszerűen nem tehetik meg.

Én is csak azért tettem meg, mert úgy éreztem, ha nem lépek, el fogom veszíteni kognitív képességeim egyik nagyon fontos részét, ami lehetővé teszi az igazán elmélyült gondolkodást. Azért döntöttem így, mert kétségbe voltam esve, és mert úgy éreztem, ha egy kis időre leteszem az okoseszközöket, talán arra is rájövök, milyen változásokra lenne szükségünk ahhoz, hogy tartósan is átformálhassuk a szokásainkat. Ez a drasztikus digitális detox rengeteg fontos dolgot megtanított nekem, köztük azt is, hol vannak az ilyen technológiamentes elvonulások korlátai.

Az egész egy májusi reggelen kezdődött, amikor elindultam Provincetown felé, még mindig káprázó szemmel Graceland kijelzőinek lidérces fényeitől. Meg voltam róla győződve, hogy az én folyton elkalandozó figyelmemmel és az emberiség által kifejlesztett technológiákkal van a baj, és arra készültem, hogy hosszú, hosszú időre megszabaduljak minden kütyümtől, belevetve magam az édes szabadságba.

1.
ELSŐ TÉNYEZŐ:

FELPÖRGETETT ÉLET

„Nem értem, mit akar” – ismételgette a férfi a bostoni Targetben. „Ezek a legolcsóbb mobiljaink, csigalassú rajtuk a net. Ilyet kért, nem?” Nem, feleltem. Olyan telefont szeretnék, amin egyáltalán nem lehet netezni. A férfi a csomagolás hátulját tanulmányozta tanácstalan képpel. „De hát ez baromi lassú lenne. Talán csak arra lenne elég, hogy megnézze az e-mailjeit.” Az e-mailezés is netezés, figyelmeztettem. Aztán közöltem vele, hogy kifejezetten azért utazom el három hónapra, hogy kiszakadjak az online világból.

A barátom, Imtiaz már kölcsönadta nekem régi, elromlott laptopját, amelyről már évek óta nem lehetett felcsatlakozni a netre. Úgy nézett ki, mintha az eredeti Star Trek-filmből származna, mintha a jövő egyik elvetett lehetőségének relikviája lenne. Arra akartam használni, hogy végre megírjam a regényt, amit már évek óta halogattam. Már csak egy telefonra volt szükségem, hogy vészhelyzet esetén elérjen az a hat ember, akinek megadom majd a számát. Olyan készülék kellett, amivel garantáltan nem lehet netezni, hogy ha esetleg hajnali háromkor felriadva ellenállhatatlan vágyat éreznék, hogy a fogadalmamat megszegve felmenjek az internetre, ezt sehogy se tudjam megtenni.

Amikor elmondtam másoknak, mit tervezek, háromféle reakciót kaptam. Az első az volt, amit a Targetben dolgozó férfin is láttam: egyszerűen nem bírta felfogni, mit akarok. Azt gondolták, csak szeretném egy kicsit visszafogni az internethasználatomat. De az elképzelés, hogy teljesen offline legyek, olyan bizarrnak tűnt számukra, hogy újra és újra el kellett magyaráznom nekik. „Szóval olyan telefont szeretne, amivel egyáltalán nem tud netezni?” – kérdezte az eladó. „De miért?”

A második válasz – amivel a férfi is folytatta – egyfajta visszafogott pánik volt a testi-lelki jóllétem miatt. „De mit fog csinálni vészhelyzet esetén? Ez így nem lesz jó.” Megkérdeztem, hogy mégis milyen vészhelyzet az, aminek a megoldásához internetelérésre volna szükségem. Mégis mi történhet? Nem én vagyok az elnök, nem kell sürgős parancsokat osztogatnom, ha Oroszország megszállja Ukrajnát. „Bármi megtörténhet” – szögezte le az eladó. Próbáltam elmagyarázni, hogy az én korosztályom – akkoriban harminckilenc voltam – az élete felét telefonok nélkül töltötte, szóval nekünk nem olyan nehéz elképzelni a mobilmentes életet. De ezt az érvet senki sem találta igazán meggyőzőnek.

A harmadik reakció az irigykedés volt. Mások is elkezdtek arról fantáziálni, mit csinálnának a netezés elhagyása által felszabaduló rengeteg szabadidejükkel. Elkezdték szörnyülködve idézni az Apple Screen Time statisztikáit arról, mennyi időt töltenek naponta a telefonjuk nyomkodásával. Az átlagos amerikai számára ez három óra és tizenöt perc naponta. Huszonnégy óra alatt 2617 alkalommal érünk a telefonunk kijelzőjéhez. Az ismerőseim néha még sóvárogva felemlegettek valami régi, elveszített hobbit – mondjuk, a zongorázást –, aztán csak bámultak a semmibe.

A Targetben nem találtam meg, amit kerestem. Ironikus módon online kellett megrendelnem a telefont, ami látszólag az utolsó, internethasználatra alkalmatlan készülék volt az Egyesült Államokban. Jitterbugnak hívják. Időseknek tervezték, és egészségügyi vészjelzőként is funkcionál. Kibontottam a dobozt, elmosolyodtam a túlméretezett gombok láttán, és azt gondoltam, milyen szerencse, hogy ha esetleg baleset ér, a készülék automatikusan értesíti majd a legközelebbi kórházat.

A hotelszoba ágyára tettem mindent, amit magammal akartam vinni. Végigvettem mindazt, amihez normális esetben a mobilomat használom, és megvásároltam azokat a tárgyakat, amelyekkel helyettesíthetem ezeket a funkciókat. Kamaszkorom óta először vásároltam egy karórát. Meg egy ébresztőórát. Előkotortam a régi iPodomat, feltöltöttem hangoskönyvekkel és podcastekkel, és miközben végigfuttattam az ujjam a képernyőjén, eszembe jutott, mennyire futurisztikusnak láttam az apró kütyüt, amikor tizenkét évvel ezelőtt megvásároltam – most inkább úgy nézett ki, mint egy őskövület. Velem volt Imtiaz elromlott laptopja – amely már alig volt több, mint egy 1990-es évekbeli szövegszerkesztő –, mellette pedig egy halom klasszikus regény, amit már ezer éve el akartam olvasni, a kupac tetején a Háború és békével.

Hívtam egy Ubert, és elvittem az iPhone-omat és a MacBookomat az egyik Bostonban élő barátomhoz. Egy pillanatig tétováztam, mielőtt leraktam őket az étkezőasztalára. Még gyorsan megnyomtam a gombot, ami újabb fuvart hívott nekem a kompállomás felé, majd kikapcsoltam a készüléket, és olyan gyorsan siettem ki a lakásból, mintha attól tartottam volna, hogy a telefon majd utánam ered. Éreztem, ahogyan hatalmába kerít a pánik. Még nem állok készen erre, gondoltam… Aztán valahogy eszembe jutott valami, amit a spanyol író, José Ortega y Gasset mondott: „Az élet nem várja meg, hogy készen álljunk rá… Az élet testközelből soroz meg minket.” Arra gondoltam, ha most nem teszem meg ezt, soha nem fogom, és még a halálos ágyamon is azt nézegetem majd, hány lájkot kapott a legújabb posztom az Instagramon. Bevágódtam a kocsiba, és nem voltam hajlandó visszanézni.

A szociálpszichológiai tanulmányaim már évekkel ezelőtt megtanítottak rá, hogy a rossz szokások feladásának leghatékonyabb módja az úgynevezett „előzetes elköteleződés”. Ez már az emberiség egyik legrégebbi fennmaradt történetében, az Odüsszeiában is megjelenik. Homérosz eposzában a tenger egy olyan titokzatos szegletéről ír, ahol rendre odavesznek a hajósok. Két szirén – halak és nők egyedien vonzó keverékei – él ott, akik delejes énekükkel az óceánba csábítják a férfiakat, a halpornóra vágyakozó, mit sem sejtő matrózok pedig belefulladnak a vízbe. Egy napon aztán Odüsszeusz, a történet hőse rájött, hogyan járhat túl a szirének eszén. Mielőtt a mágikus hallények területére hajózott volna, Odüsszeusz megparancsolta a matrózainak, hogy szorosan kötözzék a hajóárbóchoz. Egy tapodtat sem mozdulhatott, így akárhogy is csábította a szirének éneke, nem tudta a tengerbe vetni magát.

Én magam is használtam már ezt a technikát a fogyókúráim alkalmával. Régebben mindig rengeteg nassolnivalót vásároltam, meggyőzve magam, hogy csak mértékkel fogyasztom majd őket, aztán persze rendszeresen magamba tömtem mindent egy-egy hajnali falásroham alkalmával. Szóval végül úgy döntöttem, azzal járok legjobban, ha eleve nem veszek otthonra ilyesmit. Végül is hajnali kettőkor nyilván nem fogok elindulni csipszet vásárolni, ha nincs itthon. A jelenben létező éned – aki ebben a pillanatban vagy – el akarja érni a céljait, jobb emberré akar válni. De ettől még mindannyian hibázunk, és mindannyian elbukunk néha a kísértésekkel szemben. Épp ezért akkor jársz legjobban, ha előre korlátozod jövőbeli énedet: szűkíted a választási lehetőségeidet. Ki kell kötnöd magad az árbóchoz.

Korábban végeztek néhány tudományos kutatást is, hogy megnézzék, valóban működik-e ez a technika, ha csak rövid távon is. 2013-ban Molly Crockett pszichológiaprofesszor – akivel szintén készítettem interjút a Yale-en járva – összegyűjtött egy csapat férfit, és két csoportra osztotta őket. Mindannyiukra ugyanaz a kihívás várt: választhatnak, hogy azonnal kézhez kapnak egy közepesen szexi fotót, vagy várnak egy kicsit, hogy megnézhessenek egy szuperszexi képet. Az első feltételben azt mondták a vizsgálati személyeknek, hogy használják majd akaraterejüket és önfegyelmüket a döntő pillanatban, a második feltételben azonban a résztvevők lehetőséget kaptak az előzetes elköteleződésre: előre megfogadhatták, hogy kivárják a dögösebb képet. A kutatók azt akarták tudni, vajon gyakrabban, hosszabban kitartanak-e azok a férfiak, akik előre meghozták a döntésüket, mint azok, akik nem köteleződtek el. Kiderült, hogy az előzetes elköteleződés nagyon is hatékony módszer: azok a férfiak, akik meghozták az elhatározásukat és fogadalmat tettek a betartására, szignifikánsan kitartóbbak voltak a feladatban. Azóta a tudósok több különböző kísérletben is igazolták már ezt a hatást.

Az én provincetowni emberkísérletem az előzetes elköteleződés extrém verziója volt, és Odüsszeusz történetéhez hasonlóan egy hajón kezdődött. Ahogyan a Provincetown felé tartó komp elhagyta a partot, még visszanéztem a bostoni kikötőre, és figyeltem, a májusi fények hogyan játszanak a vízfelszínen. A hajó fara felé fordultam egy nedvesen lobogó amerikai zászló mellett állva, és figyeltem, ahogyan az óceán vize felhabzik mögöttünk. Nagyjából negyven perccel később már láttam feltűnni Provincetown körvonalait a horizonton, elsőként a Pilgrim Monument magasan nyújtózó oszlopát.

Provincetown egy hosszú, buja növényzettel fedett, homokos földnyúlvány, amely a szárazföldből az Atlanti-óceán felé kapaszkodik. Ez Amerika végső állomása, az út legvége. Ahogyan Henry David Thoreau mondta, ha itt megállsz, úgy érezheted, hogy az egész Egyesült Államok a hátad mögött van. Valami játékos, boldog könnyedség kerített hatalmába, és ahogyan a tengerpart feltűnt előttem a habok mögött, hirtelen felnevettem, magam sem tudom, miért. Szinte részegnek éreztem magam a kimerültségtől. Harminckilenc éves voltam, huszonegy éves korom óta gyakorlatilag megállás nélkül dolgoztam. Szinte sosem mentem szabadságra. Minden percemben mohón faltam az újabb és újabb információkat, hogy jobb író lehessek, és egy idő után elkezdtem magam úgy érezni, mint egy vágóhídra hizlalt liba, akit addig tömnek, míg a mája megfelelő minőségűvé válik a pástétomkészítéshez. A provincetowni látogatásomat megelőző öt évben összesen közel 130 000 kilométert utaztam azért, hogy kutassak, majd megírjak és népszerűsítsek két könyvet. Minden egyes nap, a nap minden percében azért dolgoztam, hogy még több információt szívjak magamba, hogy még több emberrel készítsek interjút, hogy még többet tanuljak, addigra pedig már szinte mániákusan ugráltam a különböző témák között, mint egy túlhasznált lemez, és borzasztóan nehezemre esett bármit is kézben tartani. Olyan régóta voltam már fáradt, hogy csak azt tudtam, hogyan kell átmenetileg kicselezni a fáradtságot, azt nem, hogyan kéne rendesen pihenni.

Amikor az emberek elkezdtek leszállingózni a hajóról, hirtelen meghallottam a beérkező sms jellegzetes pittyenését, és ösztönösen a zsebemhez nyúltam. Elöntött a pánik – hol van a telefonom? Aztán eszembe jutott, hol van, és még hangosabban felnevettem, mint az imént.

Azon kaptam magam, hogy azon az alkalmon tűnődöm, amikor életemben először láttam mobiltelefont. Olyan tizennégy-tizenöt éves lehettem – szóval 1993-ban vagy 1994-ben lehetett –, és a londoni 340-es busz felső emeletén ültem, hazafelé tartva az iskolából. Egy öltönyös férfi hangosan ordibált egy eszközbe, amely emlékeim szerint akkora lehetett, mint egy kisebb tehén. A buszon mindenki őt bámulta. A férfi látszólag élvezte a rá irányuló figyelmet, és még hangosabban kezdett beszélni. Ez így ment egy darabig, míg egy másik utas megszólította: „Haver!” „Igen?” „Te aztán jó nagy suttyó vagy.” Erre a buszon utazók, megszegve a londoni tömegközlekedés első számú szabályát, mind egymásra néztek és mosolyogtak. Ilyen visszafogott lázadozások zajlottak akkoriban az egész városban az első mobiltelefonok megjelenése kapcsán. Abszurd, feltűnősködésre szolgáló, bosszantó tárgyaknak tűntek.

Öt évvel később, az egyetemen elküldtem életem első e-mailjét. Tizenkilenc voltam. Begépeltem néhány mondatot, rákattintottam a küldés gombra, és vártam, hogy érezzek valamit. De nem volt bennem semmiféle bizsergés. Nem igazán értettem, mi ez a nagy izgalom e miatt az új e-mail-dolog miatt. Ha valaki akkor azt mondja nekem, hogy húsz év múlva ennek a két technológiának a kombinációja – amiket először vagy kifejezetten visszatetszőnek, vagy csak borzasztóan unalmasnak találtam – uralja majd az életemet, olyannyira, hogy hajóra kell szállnom, hogy elmenekülhessek előlük, azt gondoltam volna, hogy az illetőnek elment az esze.

Levonszoltam a bőröndömet a kompról, és előbányásztam a netről kinyomtatott térképemet. Évek óta sehová sem próbáltam Google Maps nélkül eljutni, de szerencsére Provincetown gyakorlatilag egyetlen hosszú utcából áll, szóval szó szerint csak balra vagy jobbra lehet menni. Nekem jobbra kellett mennem az ingatlaniroda felé, akiktől az apró tengerparti házikót béreltem. A Commercial Street Provincetown közepén fut végig, én pedig elsétáltam a homárt és szexjátékokat kínáló, takaros New England-i boltok mellett (persze a kettőt nem ugyanazok az üzletek árusítják, az valami olyan spéci bizarrság lenne, ami még Provincetownban sem fér bele). Eszembe jutott, miért is választottam ezt a helyet. Egy évvel ezelőtt átjöttem ide egy napra Bostonból, hogy meglátogassam Andrew barátomat, aki rendszerint itt tölti a nyarakat. Provincetown olyan, mintha egy New England-i stílusú, régimódi kis Cape Cod-i falvat kereszteznének egy szexbarlanggal. Jó ideig főleg a munkásosztály által lakott halászváros volt, ahol portugál bevándorlók éltek a családjaikkal. Aztán megtalálták maguknak a művészek, és egyre inkább a bohémek menedékhelyévé vált. Később a melegek törzshelye lett. Ma már olyan kisváros, ahol a halászkunyhókban lakó férfiak abból keresik a kenyerüket, hogy A kis hableány gonosz Ursulájának öltözve énekelnek az orális szexről a nyári Provincetownt elárasztó turistáknak.

Azért döntöttem Provincetown mellett, mert bájos, de nem túl komplex helynek tartottam, és azt éreztem (kissé arrogánsan), hogy az ott töltött huszonnégy óra alatt sikerült kiismernem alapvető dinamikáit. Olyan helyre szerettem volna menni, amiről úgy gondoltam, biztosan nem kelti fel az újságírói kíváncsiságomat. Ha, mondjuk, Balit választottam volna, tudtam, hogy hamarosan elkezdek azon agyalni, hogyan működik a balinéz társadalom, nekiállok interjúkat felvenni, és rövidesen újra mániákus információgyűjtéssel töltöm az időmet. Egy kellemes purgatóriumra vágytam, ahol kicsit lazíthatok, semmi másra.

Pat, az ingatlanügynök elvitt kocsival a tengerparti szállásomhoz. A ház közel volt a vízhez, és úgy negyven perc sétára Provincetown központjától – valójában már majdnem a szomszéd városhoz, Truróhoz tartozott. Egyszerű, fából épült ház volt, négy lakásra osztva. Az enyém volt a bal oldali az alsó szinten. Korábban már megkértem Patet, hogy távolítsa el a lakásból a modemet – arra az esetre, ha valamiféle őrülettől vezérelve hirtelen vennék egy netezésre alkalmas eszközt –, és hogy üsse ki az összes kábelcsatornát a tévében. Két szobám volt. A ház mögött hosszú murvaösvény kanyargott, a végén pedig az óceán várt rám a maga meleg, végtelen valójában. Pat sok szerencsét kívánt nekem, és magamra hagyott.

Kipakoltam a könyveimet, és bele-belelapoztam néhányba. Elkezdtem olvasni az egyiket, de nem igazán fogott meg, így letettem, és inkább kisétáltam az óceán irányába. Még nem volt szezon Provincetownban, rajtam kívül csak hat embert számoltam össze a láthatáron. Hirtelen teljes bizonyossággal hasított belém az érzés – és az ilyesmi csak ritkán történik meg az emberrel –, hogy helyesen cselekedtem. Sokáig gyorsan változó és múlandó dolgokra összpontosítottam a figyelmemet, mondjuk, a Twitter-falamra. Ha a tekinteteddel valami gyorsat próbálsz követni, egy idő után belepörgeted magad, ideges leszel, attól félsz, hogy ha nem mozogsz, ha nem kiáltasz, akkor téged is elvisz a sodrás. Ott, a parton állva viszont valami ősire és állandóra meredtem. Az óceán már jóval előttem itt volt, gondoltam, és jóval az után is itt lesz, hogy nyomasztó gondolataim feledésbe merülnek. A Twitter meggyőz róla, hogy az egész világ veled és a kis egóddal van elfoglalva – imádnak, gyűlölnek, de az biztos, hogy épp rólad beszélnek. Az óceánt bámulva viszont úgy érzed, hogy a világ lágy, nedves érdektelenséggel üdvözöl. Mindegy, milyen hangosan ordítasz, soha nem fog vitába szállni veled.

Sokáig álltam ott. Volt valami sokkoló a mozdulatlanságomban – nem cikáztak az ujjbegyeim a kijelzőkön, egyszerűen csak álltam. Próbáltam felidézni a legutóbbi alkalmat, amikor így éreztem magam. Feltűrtem a nadrágom szárát, és elkezdtem gázolni a vízben Provincetown felé. A víz langyos volt, a lábam minden lépésnél kicsit belesüppedt a homokba, apró halak úsztak el sápadt lábszáraim mellett. Figyeltem, ahogy a rákok beleássák magukat a homokba. Aztán, úgy tizenöt perccel később valami olyan furcsa látvány tárult a szemem elé, hogy hosszú percekig csak bámultam rá, de minél inkább bámultam, annál kevésbé értettem. Egy férfi állt az óceán közepén. Nem hajóban ült, és nem láttam, hogy lett volna bármilyen felfújható matraca. De a parttól messze, a víz közepén állt, egyenes háttal és határozottan. Felmerült bennem, hogy talán olyan fáradt vagyok, hogy már hallucinálok. Integettem neki, ő visszaintegetett, aztán megfordult, és kinyújtotta mindkét karját, tenyereit a víztükör felé fordítva. Sokáig állt ott, én pedig nem eresztettem a tekintetemmel. Aztán elkezdett sétálni felém, mintha a vízen járt volna.

Tanácstalan arckifejezésemet látva elmagyarázta, hogy amikor a víz megárad, elönti a provincetowni tengerpartot, és ilyenkor nem látszik, hogy a homok egyenetlen, helyenként dombok és szigetek magasodnak – ha végigsétálsz rajtuk, valóban úgy tűnik, mintha a víz felszínén lépdelnél. Ezután még gyakran láttam a férfit az Atlanti-óceán felszíne fölé magasodva, tenyereivel a víz felett, órákon keresztül mozdulatlanságba dermedve. Ez lehet a facebookozás tökéletes ellentéte, gondoltam, egy helyben állni, és kitárt karokkal bámulni az óceánt.

Végül elsétáltam a barátom, Andrew házához. Az egyik kutyája odaszaladt hozzám, hogy üdvözöljön. Együtt indultunk vacsorázni. Andrew az előző évben részt vett egy hosszú, néma elvonuláson – semmi telefonozás, semmi beszéd –, és figyelmeztetett rá, hogy élvezzem ki ezt az áldott, békés állapotot, mert nem tart majd sokáig. „Amikor nincs már semmi, ami elterelje a figyelmedet, akkor veszed csak észre igazán, hogy miről is akartad elterelni a figyelmedet.” „Jaj, Andrew, annyira teátrális vagy”, mondtam, és mindketten nevettünk.

Később végigsétáltam a Commercial Streeten, el a könyvtár és a városháza mellett, elhagyva az AIDS-emlékművet, a muffinárust és a szórólapokat osztogató drag queeneket, akik az aznap esti show-ra igyekeztek nézőket szerezni, amikor egyszer csak éneklés ütötte meg a fülemet. A Crown and Anchor nevű klubban az emberek a zongora körül álltak, és musicalek dalait énekelték. Bementem. Néhány vadidegennel együtt gyakorlatilag végigénekeltük az Evitát és a Bohéméletet. Megint arcon csapott a két világ közti különbség – hogy mennyire más egy rakás hús-vér ember mellett állni, mint a neten keresztül kapcsolódni másokhoz. Az első interakcióban az egód szinte feloldódik, a másodikban felnagyítódik, és úgy érzed, mintha minden megnyilvánulás ellened irányuló támadás lenne. Utoljára az „A Whole New World”-öt énekeltük el. Egyedül sétáltam vissza a tengerparti házamba hajnali kettő körül. Eszembe jutott, mennyire különbözik az éles, kék fény, amely annyi éven át körülvett és éberen tartott, attól a természetes fénytől, amely lassan halványodni kezdett körülöttem, mintha azt üzente volna: vége a napnak, ideje pihenni. A ház üres volt. Nem vártak rám sms-ek vagy hangüzenetek – vagy ha voltak is, még három hónapig egészen biztosan nem fogok tudni róluk. Bemásztam az ágyamba, és olyan mély álomba merültem, amilyenbe talán még sohasem. Tizenöt óra telt el, míg újra kinyitottam a szemem.

Egy hetet töltöttem ebben az ellazult állapotban, mintha állandóan be lettem volna tépve a kimerültség és a nyugalom érzéseinek keverékétől. Kávézókban ücsörögtem, és vadidegenekkel csevegtem. Provincetown könyvtárában kószáltam, és jóval több könyvet kölcsönöztem ki, mint amennyit képes lettem volna elolvasni. Annyi homárt ettem, hogy ha ezek az állatok egyszer öntudatra ébrednek, én leszek a fajuk tömeges pusztításáért felelős Sztálinjuk. Elsétáltam a helyre, ahol a telepesek először érintették lábukkal az amerikai földet négyszáz évvel ezelőtt. (Kicsit körbenéztek itt, de úgy tűnik, nem találtak semmi izgalmasat, szóval inkább továbbhajóztak lefelé, és Plymouth Rocknál kötöttek ki újra.)

Egyre furcsább dolgok törtek be a tudatomba. Olyan dalok első sorai jutottak eszembe, amiket legutóbb gyerekkoromban, a nyolcvanas-kilencvenes években hallottam – a „Cat Among the Pigeons” a Brostól vagy a „The Day We Caught The Train” az Ocean Color Scene-től. Spotify nélkül nem volt lehetőségem meghallgatni ezeket a számokat, szóval magamban dudorásztam őket a tengerpart felé sétálva. Szabályos időközönként elöntött valami különös, idegen érzés, ilyenkor megálltam, és töprengve próbáltam megfejteni, mi lehet ez. Ja, igen. Nyugalom. De hát csak annyit tettem, hogy fogtam két fémdarabot, és otthagytam őket egy szobában, akkor miért érzem magam ennyire másképpen? Úgy éreztem magam, mintha korábban két kólikás csecsemőt próbáltam volna ellátni, akiket most hosszú évek után végre sikerült rábíznom egy bébiszitterre, és hirtelen újra megtapasztaltam, milyen is az élet az állandó ordítás és hányásfoltok nélkül.

Minden lelassult körülöttem. Normális esetben óránként követem a híreket, folyamatosan csöpögnek le hozzám a stresszkeltő ténymorzsák, én pedig próbálom valamilyen rendszerbe erőltetni őket. Provincetownban erre nem volt lehetőség. Reggelente megvásároltam három napilapot, és leültem, hogy elolvassam őket – aztán másnap reggelig fogalmam sem volt, mi történt a világban. Ahelyett, hogy egész napos áradattal ömlöttek volna rám a hírek, mindennap kaptam egy válogatott összefoglalót a világ eseményeiről, hogy olvasás után másfelé tudjam irányítani a figyelmemet. Nem sokkal a megérkezésem után megírták, hogy egy fegyveres férfi megölt öt újságírót egy marylandi szerkesztőségben. Újságíróként ez nyilvánvalóan megérintett, és tudtam, hogy a „normális” életemben már az események után pár perccel záporoztak volna a barátaim üzenetei, aztán végig az újabb híreket követtem volna a közösségi médiában, hogy összerakjam a képet a történtekről. Provincetownban egy nappal a mészárlás után értesültem minden tragikus részletről, amit tudnom kellett egy darab feldolgozott fadarab közvetítésével. Hirtelen úgy éreztem, a nyomtatott újságok – amelyek ellen a fegyveres maga is támadást indított – rendkívül hasznos, modern invenciók, olyannyira, hogy minden más hírforrás feleslegesnek tűnt mellettük. Ráeszméltem, hogy a szokásos hírfogyasztási szokásaim csak pánikhoz vezetnek, míg ez a mód új perspektívát biztosított.

Már az első héten éreztem, hogy valami változik bennem, ahogyan a receptoraim kezdtek megnyílni kicsit – a több figyelem, jobb koncentráció felé. De pontosan mi ez a változás? A Provincetownban töltött első két hetem történései – és érzései – valójában csak jóval később kristályosodtak ki előttem, amikor a munkám Koppenhágába vezetett.

Sune Lehmann kisfiai bevetették magukat a szüleik ágyába, és a férfiba belehasított a szorongató érzés, hogy valami nincs rendben. Minden napja így indult: iker fiai az újabb nap izgalmától hajtva, boldogan sikítva ugrottak az ágyukba – a szülőség idilli képe, ami valószínűleg sok gyerekvállalásra vágyó ember szeme előtt ott lebeg, és persze Lehmann is imádta ezeket az alkalmakat. Tudta, mennyire lelkesnek kellene lennie az örömüktől, de minden egyes reggel, amikor a gyerekei megjelentek, ő ösztönösen kinyújtotta a karját – és nem a gyerekei, hanem valami hideg és kemény felé. „A telefonomért nyúltam, hogy megnézzem az e-mailjeimet” – vallotta be. „Hiába kúsztak-másztak körülöttem ezek a csodálatos, drága kis lények.” Amikor ez eszébe jutott, elszégyellte magát. Lehmann fizikusnak tanult, de egy kis idő után úgy érezte, el kell hagynia a tudományterületét, és inkább azt kell kiderítenie – a Technical University of Denmark alkalmazott matematika és számítógép-tudomány tanszékén, ahol dolgozott –, hogy mi zajlik benne. „Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy egyre kevésbé tudok koncentrálni. Rájöttem, hogy valamiért már nem vagyok képes kordában tartani az internethasználatomat.” Azon kapta magát, hogy megszállottan követi az olyan események legapróbb részleteit is a közösségi médiában, mint mondjuk az amerikai választások, órákat töltve az értelmetlen görgetéssel. Ez nemcsak szülőként, de tudósként is hatással volt rá. Azt mondta: „A munkám egyik fontos vetülete, hogy képes legyek másképpen gondolkodni, mint a többi ember – de olyan környezetben találtam magam, ahol ugyanazok az információk jutottak el hozzám, mint mindenki máshoz, ezért aztán én is úgy gondolkodtam, mint mindenki más.”

Úgy sejtette, a figyelemromlás, amit észrevett magán, sok más embert is érinthet a környezetében – de azzal is tisztában volt, hogy a történelem során sokan érezték már úgy, hogy a társadalmunk elveszíti valamelyik fontos képességét, miközben a globális katasztrófa rémképe mögött csak saját öregedésüket tapasztalták meg. Csábító a személyes állapotromlást az egész emberiség állapotromlásával azonosítani. Lehmann – aki ekkor harmincas évei végén járt – épp ezért feltette magának a kérdést: „Csak kezdek mogorva öregemberré válni, vagy tényleg megváltozott a világ?” Így európai tudósokkal együttműködve belevágott az eddigi legnagyobb kutatásba, amelyik egy kulcsfontosságú kérdésre kereste a választ: tényleg romlik az emberiség figyelme?

Első lépésként összegyűjtöttek néhány információs forrást, amit elemezhettek. Az első, legkézenfekvőbb ilyen platform a Twitter volt. Az oldal 2006-ban indult, Lehmann pedig 2014-ben vágott bele a kutatásba, vagyis nyolcévnyi adat állt rendelkezésére. A Twitteren jól lemérhető, hogy milyen témák foglalkoztatják az embereket, és hogy meddig beszélnek valamiről. A csapat tehát az itt elérhető információk elemzésével indított: meddig pörög egy téma a Twitteren? Rövidebb ideig van terítéken egy-egy téma, történt valami változás? Az igazán forró sztorikról – ezek a trendingelő hashtagekből láthatóak – többet vagy kevesebbet beszélnek-e most, mint az elmúlt években? A vizsgálatban azt találták, hogy míg 2013-ban egy hír 17,5 órán keresztül tartotta helyét az ötven legnépszerűbb téma között, addig 2016-ra ez az idő 11,9 órára csökkent. Ebből arra következtethetünk, hogy – legalábbis ezen a felületen – egyre rövidebb ideig fókuszálunk ugyanarra a témára.

Az eredmények megdöbbentették a kutatókat, de arra gondoltak, lehetséges, hogy mindez csak a Twitter sajátossága. Úgyhogy elkezdtek más forrásokból nyert adatokat is vizsgálni. Elemezték például a Google-kereséseket: meddig hasít egy népszerű keresőszó? Megnézték a mozik jegyeladásait: mennyi ideig váltanak jegyet a nézők egy sikerfilmre? Tanulmányozták a Redditet: mikor fullad ki egy beszélgetés a platformon? Minden adat arra mutatott, hogy ahogyan telik az idő, egyre kevesebb ideig koncentrálunk egy adott témára. (Az egyetlen kivételt ez alól a Wikipédia jelentette, ahol meglepő módon az egyes szócikkek követettsége stagnálni látszott.) A mintázat szinte minden elemzésnél ugyanaz volt. „Rengeteg különböző rendszert megvizsgáltunk…” – kezdte Lehmann. „És azt láttuk, hogy mindenhol akceleráció figyelhető meg.” A témák gyorsabban érik el a „csúcsnépszerűséget”, és gyorsabban kezdenek „hanyatlani”.

A kutatók arra is kíváncsiak voltak, mióta zajlik ez – és ekkor jött csak az igazán megvilágító erejű felismerés. A Google Books adatbázisát kezdték vizsgálni, amelyben több millió könyv szövege áll rendelkezésre. Lehmann és csapata egy speciális matematikai eljárással analizálta a Google Books által listázott könyveket az 1880-as évektől egészen napjainkig. Az eljárás – tudományos kifejezéssel Ngram-keresés – lehetővé teszi, hogy kimutassuk egyes kifejezések vagy témák népszerűvé válását és eltűnését a szövegekben. Kicsit olyan ez, mintha múltbeli szövegekben végeznénk hashtagkeresést. A számítógépek beazonosítják az újonnan megjelenő kifejezéseket – olyasmikre kell gondolni, mint a „harlemi reneszánsz” vagy a „brexit” –, így azt is láthatjuk, mennyi ideig vannak használatban, és mikor kopnak ki. Ebből kiderül, hogy régebben mennyi ideig volt népszerű egy-egy téma, és mikor lépett be valami újabb a diskurzusba. Hány hét vagy hónap kellett ahhoz, hogy az emberek ráunjanak valamire? Az adatokat elemezve kiderült, hogy a tendencia figyelemre méltó módon hasonlít a Twitter analizálása során talált eredményekhez. Az elmúlt százharminc évben minden egyes évtizeddel gyorsabban pörögtek ki a népszerű témák.

Az eredmények láttán Lehmann azt gondolta: „A mindenit, akkor tényleg igaz… Valami változik. Ez nem csak a szokásos panaszkodás.” Ez volt a világon az első bizonyíték, amely igazolta, hogy az emberiség kollektív figyelmi kapacitása egyre csökken. Ráadásul az is kiderült, hogy ez a jelenség nem a web megjelenéséhez köthető: már a szüleim, sőt a nagyszüleim idejében is zajlott. Persze az internet jelentősen felgyorsította a trendet – de a kutatók rájöttek, hogy nem kizárólagos tényezőként felelős érte.

Lehmann és kollégái szerették volna megérteni, mi okozza ezeket a változásokat, ezért kifejlesztettek egy komplex matematikai modellt ennek vizsgálatához. Ez a rendszer ahhoz hasonlít, amit a klímakutatók használnak az időjárás változásainak bejóslásához. (A technikai részletek megtalálhatóak a publikált tanulmányukban.) A modell lehetővé teszi, hogy megvizsgáljuk, mi vezet az adatok gyorsabb fluktuációjához, ami párhuzamba állítható a figyelem működésével kapcsolatban megfigyelt trendekkel. Az eljárás megmutatta, hogy létezik egy mechanizmus, amely minden alkalommal előidézi ezt a jelenséget: csak annyi kell hozzá, hogy még több információval árasszuk el az adott rendszert. Minél több információt pumpálunk bele, az emberek annál kevésbé lesznek képesek összpontosítani a részletekre.

„Lenyűgöző magyarázat ez az akceleráció jelenségére” – állapította meg Lehmann. Manapság „egyszerűen több információ kering a rendszerben. Gondoljunk csak bele, száz évvel ezelőtt szó szerint idő kellett hozzá, hogy a hírek eljussanak hozzánk. Ha, mondjuk, történt egy súlyos katasztrófa egy norvég fjordnál, a hírt el kellett szállítani a fjordtól Oslóig, ahol aztán valaki megírta egy újságcikkben”, így a hír szép lassan eljuthatott a világ távoli pontjaira is. Vesd össze ezt a 2019-es új-zélandi mészárlással, amikor egy őrült rasszista elkezdett muszlimokat gyilkolni az egyik helyi mecsetben, szó szerint „élőben közvetítve az eseményeket”, hogy bárki bárhonnan nézhesse.

Lehmann szerint ezt az egészet úgy kell elképzelni, „mintha egy vízágyúból próbálnánk inni: egyszerűen túl sok információ ömlik ránk”. Eláraszt és betemet minket a rengeteg információ. Az ezzel kapcsolatos adatokat két másik tudós, dr. Martin Hilbert, a University of Southern California professzora, és dr. Priscilla López, az Open University of Catalonia kutatója is elemezte. Képzeljük el, hogy egy nyolcvanöt oldalas újságot olvasunk. 1986-ban az átlagemberhez eljutó teljes információmennyiség – amit a tévéből, rádióból és hírlapolvasásból nyerhetett – nagyjából 40 napilap tartalmának felelt meg. 2007-re ez a mennyiség napi 174 újságnyi információra duzzadt. (És nagyon meglepne, ha azóta nem nőtt volna még tovább.) A ránk zúduló információ megnövekedett mennyisége miatt érezzük úgy, mintha a világ felgyorsult volna.

És hogy milyen hatással van ez ránk? Lehmann halványan elmosolyodott a kérdésemre. „Van valami a sebességben, amit nagyon tudunk élvezni. Részben ezért van, hogy annyira el tudunk merülni az online világban, hiszen közben jól érezzük magukat. Úgy érezzük, össze vagyunk kötve az egész világgal, bármi is történik egy adott területen, az eljut hozzánk, és mindent megtudhatunk róla.” Közben elhitettük magunkkal, hogy képesek vagyunk mindenféle negatív következmény nélkül befogadni ezt a rengeteg információt, ami egyszerre zúdul ránk. Ez azonban teljes tévképzet. „Ez az egész borzasztóan kimerítő” – szögezte le Lehmann. És ami még fontosabb: „Amit ezzel feláldozunk, az az elmélyedés képessége. Az elmélyedéshez idő kell és lehetőség a reflexióra. Ha folyamatosan ezer dologra kell odafigyelnünk, és percenként e-maileket kell küldözgetnünk, akkor esélyünk sincs elmélyedni valamiben. Ugyanígy szükségünk van időre ahhoz, hogy mély emberi kapcsolatokat alakíthassunk ki. Energia, elköteleződés és sok közösen eltöltött óra kell hozzá. Oda kell figyelnünk a másikra. Minden, ami elmélyedést kívánna, egyre kevésbé megy nekünk, ezért egyre inkább csak a felszínt kapargatjuk, bármilyen területről is legyen szó.”

Lehmann tanulmányában, az eredményeket tárgyaló résznél találkoztam egy kifejezéssel, ami valamiért nem hagyott nyugodni. Úgy fogalmaztak, hogy az emberiség a „figyelmi erőforrások egyre gyorsuló kimerülését” tapasztalja. Ezt olvasva rájöttem, mit is éltem meg Provincetownban. Életemben először a figyelmi erőforrásaim keretein belül léteztem. Annyi információt fogadtam be, amennyit képes voltam feldolgozni, amennyiről még tudtam gondolkodni, merengeni – de nem többet. Az információt zúdító vízágyú elzárult, helyette a saját tempómban kortyolhattam.

A dánok barátságos híréhez méltón mindig mosolygó Lehmann teste megfeszült, és mosolya merevvé vált, amikor a fenti trendek jövőjéről kérdeztem. „Ez az akcelerációs jelenség már régóta tart, így nem kérdés, hogy egyre közelebb és közelebb kerülünk a végső határunkhoz. Nem tudunk a végtelenségig gyorsulni, vannak fizikai korlátok, amelyek ennek gátat szabnak. Egy ponton meg kell majd állnunk. De egyelőre nem igazán látok esélyt a lelassulásra.”

Röviddel az előtt, hogy találkoztunk volna, Lehmann küldött nekem egy képet Mark Zuckerbergről, a Facebook alapítójáról, amelyen egy csapatnyi virtuálisvalóság-szemüveget viselő ember előtt áll. Ő volt az egyetlen, aki a valóságban is jelen volt, mosolyogva nézett végig közönségén, és büszkén lépdelt előttük. Amikor Lehmann meglátta a fotót, azt gondolta, „Jézusom, ez a jövőnk tökéletes metaforája”. A kutató attól fél, hogy ha nem változtatunk nagyon gyorsan, akkor előbb vagy utóbb olyan világban találjuk magunkat, ahol létezik „egy kiváltságos felső osztály, akik nagyon is tudatosak” a figyelmükre leselkedő veszélyeket illetően, és képesek ennek megfelelően az egészséges határokon belül élni, és az emberiség többi része, akiknek „még kevesebb erőforrásuk marad a manipulációval szemben, és akiknek az élettere egyre inkább a virtuális világba szorul, ahol aztán még inkább ki vannak téve a manipulációnak”.

Amikor ezzel szembesült, Lehmann radikális változásokat vezetett be a saját életében. Otthagyta a közösségi médiát, a Twitter kivételével, amit heti egy alkalommal, vasárnaponként szokott megnézni. Egyáltalán nem néz már tévét. Leszokott róla, hogy a közösségi médián keresztül fogyasszon híreket, ehelyett inkább vásárolt magának egy hírlap-előfizetést. Elkezdett sokkal több könyvet olvasni. „Az önuralmat igénylő változásokkal az a helyzet, hogy nem tudod egyszer és mindenkorra megoldani őket” – mondta. „Az első, amit tudatosítanod kell magadban, az, hogy ez egy örökké tartó csata.” De ezek a változások elegendőek voltak ahhoz, hogy Lehmann másképpen nézzen az életére: „Mi, emberek hajlamosak vagyunk rá, hogy a könnyebb utat válasszuk, pedig valójában akkor érezzük magunkat igazán boldognak, ha kell egy kis erőfeszítést tenni a céljainkért. A telefonjainkkal olyan eszközök kerültek a zsebünkbe, amelyek folyamatosan lehetőséget adnak a »könnyebb útra«, ahelyett, hogy a valóban fontos dolgokkal foglalkoznánk.” Lehmann rám nézett, és elmosolyodott. „Szeretném megadni magamnak a lehetőséget a nagyobb kihívásokra.”

Lehmann tanulmánya úttörőnek számít, épp ezért csak részben tud válaszokat adni a figyelmünkkel kapcsolatos változásokról. De ahogy mélyebbre ástam, találtam két kapcsolódó tudományos vizsgálatot is, amelyek segítettek kicsit jobban megérteni a kérdést. Az első talán meglepő módon a gyorsolvasás technikáját kutatja. Több kutatócsoport hosszú éveken keresztül próbálta megfejteni, vajon képes-e az ember extra gyorsan olvasni. A válasz: képes, ennek azonban ára van. A kutatók egyszerűen arra kértek átlagembereket, hogy próbáljanak meg a szokott tempójuknál jóval gyorsabban olvasni. Ha eleget gyakorolunk, akkor tényleg egészen felgyorsulhat a tempónk: gyorsabban tudjuk végigfuttatni a tekintetünket a szövegen, és nagyjából be is tudjuk fogadni a szavakat. De amikor később az olvasottakról kérdezték az alanyokat, kiderült, hogy minél gyorsabban olvastak, annál kevésbé tudták befogadni és értelmezni a szöveget. Minél gyorsabbak vagyunk, annál kevesebbet értünk meg. A kutatók aztán professzionális gyorsolvasókat tanulmányoztak, és megállapították, hogy bár ők lényegesen hatékonyabbak az átlagembernél, ez a tendencia náluk is megfigyelhető. Ezek alapján arra jutottak, hogy az ember egy bizonyos sebesség felett már nem képes befogadni az információt, és ha megpróbáljuk mégis átlépni ezt a határt, azzal csak annyit érünk el, hogy az agyunk nem lesz képes értelmezni az olvasottakat.

A témával foglalkozó kutatók arra is rájöttek, hogy minél gyorsabban kell olvasnunk, annál kisebb eséllyel vállalkozunk komplex, szellemi kihívást jelentő szövegek befogadására. A gyors olvasás az egyszerű állítások preferenciájához vezet. Amikor ezzel a tanulmánnyal szembesültem, újra megvizsgáltam a saját szokásaimat. Amikor nyomtatott újságot olvasok, általában azok a témák keltik fel az érdeklődésemet, amiket még nem ismerek – például, hogy miért tört ki lázadás Chilében. Amikor online olvasom a híreket, ezeket a cikkeket többnyire átugrom, és inkább azokra a könnyebben átlátható sztorikra klikkelek, amelyekkel eleve képben vagyok valamennyire. Miután rádöbbentem erre, elkezdett foglalkoztatni, hogy vajon bizonyos szempontból nem arról van-e szó, hogy gyorsolvasással haladunk végig az életen, sietve átfutunk mindent, miközben egyre kevesebb az, ami valóban eljut hozzánk.

Internetmentes nyaram egy napján, miután komótosan olvastam egy kicsit, komótosan megebédeltem, és komótosan sétáltam egyet a városban, az jutott eszembe, hogy a normális életemben állandóan egyfajta mentális jet lagtől szenvedek. Távoli időzónába utazni általában olyan érzés, mintha a túlságosan gyors haladás miatt hirtelen aszinkronba kerültünk volna a körülöttünk lévő világgal. Robert Colville brit író szerint „a Nagy Akceleráció” (Great Acceleration) idejét éljük, és Lehmannhoz hasonlóan ő is azon az állásponton van, hogy nemcsak a technológiánk lesz egyre gyorsabb, hanem minden más is. Számos bizonyíték igazolja, hogy a mindennapi élet jó néhány fontos vetületében megfigyelhető a gyorsulás: szignifikánsan gyorsabban beszélünk, mint az ötvenes években, és húsz év alatt tíz százalékkal emelkedett a nagyvárosi ember átlagos sétatempója.

Ezt a gyorsulást általában igyekszünk pozitív megvilágításba helyezni. A BlackBerry eredeti reklámszövege például így szólt: „Ha valamit érdemes csinálni, azt érdemes gyorsabban csinálni”. A Google nem hivatalos belsős mottója pedig állítólag a következő: „Ha nem vagy elég gyors, rábasztál.”