A kék virágos napágyak esete
Author: Patkó Ágnes
Date: 2026-09-09
Keywords: krimi
Description: Kisvárosi idill, retró kincsek és egy hidegvérrel kitervelt gyilkosság Budafok szívében.
Publisher: GABO Könyvkiadó

© Patkó Ágnes, 2026

© Gabo Könyvkiadó

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Müller Péter

Tördelés: Baseline Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-615-110-211-4

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Adrinak, a kincskeresőnek. Köszönöm az ihletet, az élményeket és a Gorka-tálat.

– Olivér, segítenél? Nem találom a másik pohárkészletet. Vagyis a készlet megvan, de hiányzik belőle egy. A lila. Megvan a sárga, a piros, a kék, a zöld és a rózsaszín. De nem találom a lilát, pedig egészen biztosan együtt voltak!

Hanna pontosan tudta, hogy hadar. Méghozzá annyira, hogy a legtöbb ember meg sem értené, amit mond. Próbálta lelassítani beszédét, de amikor valamitől izgatottá vált, erre nem sok esély volt. Ráadásul nem érezte magát túl komfortosan. A nap már korán reggel kifejezetten erősen sütött, a nagy udvar épületei ugyan adtak még némi árnyékot, de az nem terjedt túl a vásárra kijelölt tér felén. És ez sem tart ki sokáig.

Olivér szerencsére már jól ismerte főnökét, és látta, hogy éppen becsavarja magát a helyzetbe. A fiú legalábbis így nevezte magában, amikor a nő, akit amúgy nem is olyan távoli gyerekkora óta ismert, annyira ráfókuszált egy részletre, egy kis problémára, hogy szinte ki sem lehetett zökkenteni a gondolatmenetből. Közben a hátuk mögött a vásárra érkező árusok autói folyamatosan parkoltak le, de Hannának az sem tűnt volna fel, ha szinte már feldöntik a keresgélés közben. Szerencsére kivételesen nem volt súrlódás abból, hogy ki hol álljon meg ideiglenesen, amíg kipakolja a holmikat. Az előző esti közös szalonnasütés valószínűleg tényleg jó ötlet volt, a legjobb, amit Lilla, a vásár szervezője és a csapat lelke kitalálhatott.

– Hol lehet? Anélkül az egész szett értéktelen, és amúgy is, szerintem pont a lila a legszebb! – hangzott kétségbeesetten Hanna hangja, aki teljesen leállt a pult rendezgetésével, és kizárólag a hiányzó darab megtalálására koncentrált.

– Várj, majd én! – Olivér szelíden félretolta a nőt, mielőtt teljesen összetúrja a gondosan becsomagolt és elrendezett tárgyakat a nagy dobozokban. – Biztos, hogy itt van, emlékszem, hogy minden darabot betettem. Addig tedd ki a tálcákat a másik dobozból, jó?

A fiú tudta, hogy ezzel csak ideiglenesen terelte el Hanna figyelmét a válságról, aki azért láthatóan próbálta összeszedni magát, és a tálcákra összpontosítani. Szigorúnak tűnt, ahogy összehúzta a szemöldökét, bár valójában inkább feszült volt. Magában motyogott, és úgy tartotta szemmel Olivér ténykedését, hogy közben ne tűnjön kontrollmániásnak. Félhosszúra vágott hullámos szőke haja a szemébe hullott, és ami még zavaróbb volt, mivel már most izzadt a pakolás és cipekedés miatt, a homlokára tapadt. Pedig ezen a napon szép akart lenni. Nem tudta, miért, de valahogy az előző esti közös program után azt érezte, tényleg ehhez a csapathoz tartozik, és akar is hozzájuk tartozni. Ezért ma szép lesz. Vagy legalábbis elfogadható. Nem fura. Ennek a gondolatnak valamennyire búcsút mondva előkotort a zsebéből egy gumit, és gyorsan összefogta a haját, aminek a beszárításával legalább öt percet eltöltött előző este.

– Hol van Cosinus és Masni? – kérdezte hirtelen Olivér, aki közben próbált visszaemlékezni, milyen színű csomagolásba kerülhetett a lila pohár, és hova tehette. Előfordult, hogy a szetteket külön csomagolta, kockáztatva Hanna kiborulását, bár általában sikerült azelőtt újra egyesítenie, ami egybetartozott, hogy a főnöke észrevette volna.

– Tényleg! Nem tudom! Még ez is, jaj istenem! – nézett fel a nő űzött tekintettel, majd körbepillantott.

– Mi lenne, ha amíg én megtalálom ezt a lila szökevényt, te megkeresnéd a kutyákat? – javasolta nyugtató hangon Olivér. A huszonéves fiú teljes magasságával felegyenesedett, ami nem volt kevés, tekintve, hogy majdnem kétméteresre nőtt. Még így sem látta a két kutyát, de közben hirtelen megnyugodott, mert eszébe jutott a pillanat, amikor előző nap kétéves tacskója, Masni a délutáni sétáját követelte igen hangosan. Ő meg egy szürke papírba tekerte az ominózus lila poharat, és beletette egy nagy, hetvenes évekbeli metszettüveg limonádéskancsóba. Akkor jó ötletnek tűnt.

Közben Hanna a forgatagban elindult, hogy megtalálja a saját és a fiú kutyáját.

– Cosinus! Masni! Hol vagytok? – kiáltotta. Egyelőre azonban csak más árusok figyelmét hívta fel magára. Persze tudták, hogy nem egy matematikai fogalmat és egy ruhadíszt keres fennhangon, a csapatból mindenki jól ismerte a megfontolt, jól nevelt vizslát és a szeles tacskótinédzsert.

– Láttam őket arra, a nagy raktár felé tekeregni – szólt oda Elemér, aki arról volt híres, hogy sikerrel veri vissza a vásárlók alkudozási kísérleteit, és közben mégis rettentő sok dolgot ad el. Senki nem tudta, mi a titka.

Hanna arra gondolt, hogy beszélnie kell Olivérrel Masniról. Megint. Cosinus sosem ment volna el magától, de akármilyen megfontolt öregúr hatását keltette, a tacskó néha hatalmas butaságokba tudta belevinni. Nagyot sóhajtott, mert most már három elveszett dolog miatt is aggódnia kellett. A lila pohár, és a két kutya. Persze a kutyák fontosabbak, de a pohár tegnap még megvolt, és Hanna nem tudta elviselni, hogy a szett ne legyen teljes. Akkor sem, ha biztosan elkelne öt pohárral is.

A nagy raktár az udvar túlsó felén volt, át kellett vágnia a már napsütötte részen is. De jó, hogy megnéztem az időjárás-jelentést, és ezt a lenge ruhát vettem fel, gondolta magában, bár persze tudatában volt annak is, hogy mindig megnézi az időjárás-jelentést. Közben persze próbálta továbbra is behívni a két kutyát, de azoknak nyoma sem volt. Az épületből a legtöbb holmit már kipakolták azok, akik előző nap oda raktározták be, hogy reggel kevesebbet kelljen fordulniuk az autójukkal. A bejárat közelében nem volt senki. A hatalmas, síneken futó kapu tárva-nyitva állt, a helyiségben félhomály. Ahogy közelebb ért, meghallotta a két kutya hangos ugatását.

– Cosinus! Masni! Mit csináltok megint? – A hangjában szemrehányás és lemondás egyszerre volt hallható.

A kutyák nem reagáltak. Amikor végre belépett a félhomályos, porszagú épületbe, először semmit nem látott a kinti ragyogó napfény után. Ahogy lassan hozzászokott a szeme a sötéthez, körülnézett. Egy távolabbi sarokból jött az ugatás, de eddigre vizslája, Cosinus már odaszaladt hozzá, és orrával hevesen böködte a kezét. Mintha mondani, mutatni akart volna neki valamit. Masni viszont továbbra is őrjöngve ugatott. Mondjuk, ez nem újdonság, sóhajtotta Hanna, és engedelmeskedve Cosinus nyilvánvaló kérésének, Masni felé indult. A kis termetű tacskó egy kupac előtt állt, amit a nyolcvanas években divatos fémkeretes, virágmintás vászonból készült napágyak alkottak, egyforma kék színben. Dezső cucca, állapította meg magában Hanna, és hirtelen arra is ráébredt, hogy a reggeli béke nemcsak az előző nap megsütött szalonnának és együtt megivott söröknek és boroknak volt köszönhető, de annak is, hogy Dezső nem volt jelen. Valahogy annyira nem hiányzott senkinek, hogy valószínűleg nem nyugtázták a távollétét, inkább csak élvezték a szokatlan békét.

Hanna közelebb lépett, miközben próbálta magához szólítani Masnit, lényegében nulla sikerrel. Szépek ezek a napágyak, nekem is jól jönne néhány a teraszra, futott át a fején teljesen oda nem illően a gondolat. De mi van ezzel a kutyával? Gyorsan közelebb lépett, és lehajolt, hogy a nyakörvénél fogva arrébb húzza Masnit, aki eddigre már teljesen kikelt magából.

A kezet akkor látta meg, amikor épp megragadta a nyakörvet. Nem volt kérdés, hogy kinek a keze, Dezső mindig ugyanazt az aranyórát viselte. És egyébként is, keveseknek van ilyen lapátkeze, állapította meg magában Hanna, és közben hitetlenkedve hátrált, gépiesen magával húzva Masnit. Cosinus közben orrával szinte kétségbeesve bökdöste gazdáját. Legalább ő nem ugatott. Helyette nyüszítésre váltott, amit pedig már jó ideje, mióta komoly férfinak tartotta magát, nem nagyon lehetett tőle hallani. Kivéve persze, ha Masni felidegesítette, vagy Olivér ráejtett valamit.

Dezső keze a napágyak közül lógott ki. Mintha ráfeküdt volna egyre, majd rápakoltak volna még vagy tízet. Pontosan tízet, összesen tizenegy volt. Nem mintha ezek nehezek lennének. Amekkora ember, letolhatta volna magáról őket. De tizenegy napágy? Ez teljesen rossz! Ez sehogy sem osztható el jól. A napágyak nem lehetnek prímszámok.

Hanna eddig csak hátrált, miközben az ágyak számát konstatálta magában, de aztán rájött, hogy talán meg kellene néznie, mi van a férfival. Masni nem tűnt boldognak, amikor távolabbra húzta, de attól sem lett lelkes, amikor újra közeledni kezdtek a kupachoz. Hanna ugyanis már észre sem vette, hogy a kezével a kiskutya nyakörvébe kapaszkodik, és őt is magával húzza. A férfi keze jéghideg volt. De nem úgy, mint aki egy hűtött italt szorongatott benne (hogyan is szorongatott volna egy hűtött italt egy napágyrakás alján). Ez a hidegség belülről jött. Hanna egy pillanatig csak állt ott, aztán megfordult.

– Gyertek, kutyák! – adta ki a parancsot. – Azt hiszem, Dezső meghalt, és ti találtátok meg.

KÉK VIRÁGOS NAPÁGYAK

A nap percről percre nagyobb részét sütötte az udvarnak, most már kezdett igazán meleg lenni. Annak ellenére, hogy a Duna közel volt, idáig valahogy mégsem ért el a nagy vízfelület hűsítő hatása. A városrész egyik legizgalmasabb helye volt ez, már csak azért is, mert bár Budafokot borvárosként ismerik, de ezek az épületek valamikor réges-régen egy sörgyárnak adtak helyet. A hatalmas kémény árnyékában készültek a Haggenmacher sörök, a legenda szerint addig, amíg a család egy házasság révén egyesült a Dreher családdal, és az egész maláta-komló történet átkerült Kőbányára. A sörgyári terület viszont ott maradt a városrészen átvezető főút mellett. És nem is akármilyen terület. A domboldal lábánál tetszetős, méltóságteljes ipari épületeket emeltek – az 1860-as években nem ismertek kompromisszumot, hosszú távra terveztek, és figyeltek az esztétikára is. A gyárban lassan száz éve nem készült sör, ezért valami más funkciót kellett találni neki, ha már, nagy szerencséjére, nem hagyták összedőlni.

Hanna mindig is imádta a helyet, gyerekkorában sokszor járt itt. Mióta pedig divatba jöttek az ilyen különleges helyszínek, még inkább élvezte a pékséget, a kis sörözőt, a lassan kialakuló művésznegyedet. Amikor Lilla azon gondolkodott, mi lehetne megfelelő új helyszín a retró és vintage vásárnak, nem habozott, azonnal ezt ajánlotta.

Ahogy Hanna a fülsiketítően ugató Masnit a karjában tartva, Cosinus társaságában kilépett a raktár hatalmas ajtaján, végigjártatta a tekintetét a nyüzsgő udvaron. Az árusok a kipakolás különböző fázisában jártak, és tényleg jó volt a hangulat. Hangos nevetések, egymás ugratása, az esti italozásra való célozgatás mellett az is látszott, hogy többen segítenek egymásnak, mint az korábban megszokott volt. Egy pillanatra szinte el is felejtette, amit éppen felfedezett. A pultok és asztalok már most színes napernyők alatt álltak, hiszen a nap hosszú lesz, és magukat és a tárgyakat is védeni kellett. Kisbútorok, a szocialista időkből maradt zománcozott táblák, régi térképek, bakelitlemezek, ékszerek, kerámiák, lámpák… Rengeteg tárgy, rengeteg érték és szeretet, rengeteg mosoly ígérete, emlékek, elérzékenyült tekintetek. Ahogy az egyik közeli standra tekintett, megragadta egy gyönyörű porcelán teáskanna látványa, és már majdnem elindult, hogy közelről megnézze, amikor arra eszmélt, hogy Masni fészkelődik a kezében, Cosinus nedves orrával a lábát böködi, és Olivér is érkezik. Ebben a pillanatban beugrott neki, hogy miért álldogál itt elveszetten. A hórihorgas fiú, aki kezében diadalmasan lóbálta a lila poharat, azonnal látta, hogy valami baj van. A vizsla láthatóan igyekezett a lelket tartani a gazdájában, őt nem kellett csillapítani. Jól nevelten, kedvesen, Hanna lábához simulva állt. Masni persze nem volt ilyen jól nevelt, de Olivér valószínűleg attól ijedt volna meg legjobban, ha fékezhetetlen kedvencét annak látja. Hanna viszont határozottan sápadt volt, egyértelműen zaklatott, a szeme kissé üveges, és a pohárszett kiegészülése sem hozta vissza arcára azt a nyugalmat, amit várt.

– Tizenegy napágy! Teljesen értelmetlen, ugye? – kérdezte tőle a nő kissé elfúló hangon.

– Tessék? Mi van a napágyakkal? – hangzott az összezavarodott válasz.

– Dezső meghalt. Vagyis halottnak kell lennie, mert egy napágyon fekszik, és tíz másik van rajta. És teljesen hideg a keze. Ebben a melegben. A kutyák találták meg. És kinek van tizenegy napágya? Az nem jó szám. Nem lehet prímszám. Az sehogy sem eladható.

Olivér teljesen elvesztette a fonalat. Az addig diadalmasan feltartott poharat leengedte maga mellé, és hirtelen nem tudta, hogy a kutyáját vagy a nőt próbálja megnyugtatni.

– Hanna, mi történt? Mi van a napágyakkal? És mi van Dezsővel? Hogyhogy meghalt? Amúgy tényleg, hol van Dezső? Egész reggel nem láttam. Tényleg meghalt?

– Igen. Hideg a keze, és tíz napágy van rajta – ismételte meg immár szilárdabb hangon a Hanna, és bizonytalanul rámosolygott vizslájára, aki még szorosabban simult hozzá, érezve gazdája feszültségét.

– Sziasztok! Minden oké? – penderült melléjük hirtelen egy alacsony, vékony nő, akiről első látásra lerítt, hogy igazi energiabomba. Termetéhez képest erős hangjától Olivér összerezzent, pedig már megszokhatta volna. Hanna viszont szinte természetellenesen nyugodt hangon szólt hozzá.

– Szia, Lilla! Dezső meghalt. Bent van a raktárban, és napágyak vannak rajta. Szerintem valaki megölte.

Olivér és Lilla, a vásár főszervezője, döbbenten meredtek rá. Olivérnek legalább a haláleset ténye nem volt már új. Legalább egy perce volt, hogy megeméssze. De a gyilkosság az más tészta. Lilla, akit ritkán mozdított ki bármi a gőzmozdonyüzemmódból, most mintha lefagyott volna.

– Niemayer Dezső? A gonosz Dezső? Dezső meghalt? És mi van a napágyakkal? Megölték? Miért? Ki? Honnan tudod? – A kérdések csak úgy záporoztak. Aztán Lilla, rá jellemző módon, nem várta meg a válaszokat, inkább maga ment megnézni, mi a helyzet. De éppen csak megközelítette a nagy tér hátsó részén a kupacot, máris fordult vissza, és mire kiért, bár ő is sápadtnak tűnt, a kezében ott volt a telefonja, és a rendőrséget hívta.

A többi árus közben az egészről mit sem sejtve buzgón pakolt, mindenki próbálta úgy elrendezni a standját, hogy a legjobb képet mutassa a nemsokára érkező vásárlóknak. Fontos nap volt ez, mindenki komoly forgalmat remélt. Amíg nem szembesült azzal, hogy a raktár a gonosz Dezső hulláját rejti, Lilla elégedetten mosolygott annak láttán, hogy tényleg volt értelme a szalonnasütést megszervezni. Egyáltalán nem volt olyan egyszerű, sokan voltak, akik le akarták mondani pakolásra, árurendszerezésre vagy másra hivatkozva. De ő kitartott, már csak azért is, mert Lilla az a fajta volt, aki mindig kitart. Fontos volt neki ez a kis közösség, ami abból a nagyjából tíz-tizenkét árusból állt, akik rendszeresen jelen voltak az általa szervezett vásárokon. És persze fontos volt a vásár maga, ami nem működhetett jól, ha a résztvevők egymás ellen voltak. Bár a legtöbben mást-mást próbáltak eladni, mégis előfordult a konkurenciaharc. A hórihorgas Feri családi hagyatékokból vásárolt fel retró tárgyakat, főként dekorációkat. Kata a lámpák specialistája volt, ellenállhatatlannak találta a hetvenes évek designját, és szinte vadászott a régi, Iparművészeti Vállalat által gyártott darabokra. A csapatból még senkit nem engedett be az otthonába, ha felmerült, hogy valaki, akár segítő szándékkal is meglátogatná, kissé elpirulva mindig arra hivatkozott, annyi lámpája van otthon, hogy ő maga is nehezen tud mozdulni. Az elmúlt időszakban lógó orral járkáló Benedek gyönyörű lámpákat pakolt ki, de ő mást is hozott. A magas, termetes Amanda főként kerámiákra, porcelánokra és üvegre szakosodott, a metszett kristálypoharaktól a vázákig bármit meg lehetett nála venni, vagy bármit megszerzett. Volt, aki kisbútorokban utazott, volt, aki inkább képekben, térképekben. És voltak néhányan, mint Hanna, akik nemcsak a régit, de a különleges, egyedi újat is szerették. A vásárlók visszajártak, fiatal designrajongók, idősebbek, akik még emlékeztek a retró tárgyakra, vagy olyanok, akik az itt jutányos áron beszerzett érdekességeket galériákban adták tovább, sőt, még díszlettervezők, kellékesek, lakberendezők is, akik színházaknak, filmeknek, ügyfeleknek vásároltak.

Ez a nap különösen jónak ígérkezett. Bár melegebb volt az ideálisnál, de tartott az iskolaév, még nem ürült ki Budapest, így komoly esély volt rá, hogy sok vevő jön ki a nyár első vásárjára Budafokra. Lillának csak az ellentétek miatt fájt a feje az elmúlt időszakban. Beszélgettek erről Hannával, aki régóta a közösség tagja volt, még a nagypapája vezette be ebbe a világba.

– Nem érti meg mindenki, hogy egymást erősítjük! – sóhajtott Lilla két héttel ezelőtt, amikor Hanna és Olivér, na és persze Cosinus és Masni társaságában Hanna teraszán kinyitották a második jégbe hűtött kézműves IPA-t.

– De hát ez ellen nem sokat lehet tenni, nem? Masni! Ne edd azt meg! – Olivér inkább csak rásóhajtott, mint rászólt a kutyájára, valójában már rég beletörődött, hogy tacskója akarata sokkal erősebb, mint az övé. A kutya most sem nagyon foglalkozott vele, gyorsan lenyelte az asztalról elcsent pogácsát, majd mégis gazdájára nézett, pofáján kissé pimasz vigyorral. Olivér ismét nagyot sóhajtott, most már egyértelműen lemondóan. A kutya, érezve a fiú csalódottságát, odasompolygott hozzá, és letelepedett mellé, fejét a cipőjére helyezve. Mivel Olivér mindig komoly gondot fordított az öltözködésére, és különösen kedvelte a különleges zoknikat, most egészen érdekes kép jött létre, ahogy a kutyaorr a kék alapra szőtt sárga kacsákat szaglászta.

A két nő érdeklődve figyelte a kis közjátékot, majd amikor láthatóan a tacskó és a helyzet is pillanatnyi nyugvópontra jutott, újra felvették a beszélgetés fonalát.

– Én sem tudom, mit lehetne tenni. Az lenne jó, ha lenne egy közös pozitív élmény. Hátha barátkozni kezdenének azok is, akik most széthúznak. Mondjuk, azt nem tudom elképzelni, hogy például Niemayer Dezső barátkozzon. Szerintem neki nincs olyan képessége – tűnődött Hanna, majd kortyolt egyet a duplakomlós sörből.

– Várjatok, ez a barátkozás nagyon jó ötlet! Valahogy el kellene érni, hogy menjen. Ahhoz akkor alkohol kell, ugye? Meg az sem baj, ha van mit enni.

Az ötlet azonnal elindította Lilla fantáziáját, annyira, hogy elfeledkezett a poharáról, helyette egy pogácsáért nyúlt, amiből véletlenül kettő lett. Az, hogy leejtette az egyiket, újabb eseményeket indított el. Masni felpattant, már elfelejtette, hogy gazdája bocsánatát akarta kérni engedetlen viselkedése miatt, és még röptében kapta el a pogácsát, majd gyorsan elfordult, és már el is tüntette. Olivér egy újabbat sóhajtott, és arra gondolt, ez már így marad. Neki ez a Waldorf-kutya jutott. Mindezt Cosinus jól szituált idős úrként nézte végig, sőt, ő is rosszallóan sóhajtott fiatal barátja zabolátlanságának láttán.

– Enni? – kérdezett vissza Hanna, és a szóra Masni ismét felkapta a fejét.

– Igen. Enni, inni. Tudod, attól az emberek jobb hangulatba szoktak kerülni – magyarázta türelmesen mosolyogva Lilla, aki már jól tudta, hogy barátnője bármilyen okos is, néha nehezen követi a beszélgetések fonalát. Főleg amikor érzelmekről esett szó, vagy valami rendezetlen volt a közelében.

– Süssünk szalonnát – dobta be hirtelen az ötletet Olivér. – Mindenki szeret szalonnát sütni. És enni. És az olyan közösségi dolog, nem bonyolult megszervezni.

– A következő vásár előtti estén lehetne is! – lelkesedett Lilla, majd miután beletúrt rövidre vágott hajába, végre a poharáért nyúlt, és belekortyolt.

Hanna és Olivér jól ismerték a fiatal nőt, így azonnal látták, hogy a gondolat csírája elindult, szárba szökkent, sőt, már virágba is borult. Nem volt megállás.

Meg sem lepődtek, amikor már másnap reggel üzenet érkezett az árusok közös csetcsoportjába a szalonnasütésről az első nyári vásár előtti estére. Valójában zseniális volt az ötlet, hiszen Lilla azt is elintézte, hogy a nagy raktárépületet megkapják, így aki akart, már a vacsora előtt bepakolhatta a másnapi árut, hogy megkímélje magát a hajnali cipekedéstől. Volt, aki lelkesedett, volt, aki kevésbé, de végül a burkolt fenyegetés és a mézesmázos kedvesség egyvelege győzött, és mindenki hajlandó volt részt venni a sütésen. Még Dezső is. Bár az igaz, hogy nem is Dezső lett volna, ha nem szól bele a szervezés minden egyes mozzanatába. Megmondta, pontosan milyen szalonna kell, milyen vastagra kell vágni a hagymaszeleteket, honnan kell beszerezni az igazi kovászos kenyeret, és milyen típusú tűzifa az egyedül megfelelő a sütéshez. Természetesen volt véleménye az elfogyasztható bor és sör fajtájáról is. Még Hannának is feltűnt, hogy zavaróan sok a tanács, sőt utasítás egy egyszerű szalonnasütéshez képest, Olivér pedig kifejezetten aggódva kérdezte nap nap után Lillát, hogy vajon nem akarja-e már egy teherautóval elgázolni a férfit. De Lilla célja a béketeremtés volt, így hát, összeszorított foggal ugyan, de nem ment bele a vitákba, hanem csinálta, amit gondolt, és próbálta a csoportot fontos információkkal ellátni. Gyorsan tisztázták Kata gluténmentes étrendjét és Győző vegetáriánusságát, amitől erre az estére hajlandó volt eltekinteni. Azt is megállapították, hogy Hanna súlyos rákallergiája ellenére sem lesz veszélyben, a menü tényleg a hagyományos szalonnasütős lesz, pluszkolbásszal, hagymával, kenyérrel.

A többi árus nagy része kifejezetten lelkes volt, egy-két kivétellel. Szerencsére Dezső utasításainak csak egy részét írta meg a közös csoportba, így nem érzékelték, hogy megpróbálja átvenni az irányítást, ahogy egyébként mindig. A nem lelkesedőket meg Lilla némi energiával rávette, hogy mégis részt akarjanak venni. Végül teljes volt a létszám.

– Dezső valójában egyáltalán nem volt népszerű a csapatban. Gonosz Dezsőnek hívtuk – mondta Lilla a jóképű nyomozónak, aki még ott, a helyszínen kérdezte ki. Eddigre a nő már kiírta a vásár közösségi oldalára, hogy az esemény elmarad, de a biztonság kedvéért a gyorsan bezárt kapura rögtönzött egy „elmarad” táblát. Próbált minél elfoglaltabb lenni, hogy kiverje a fejéből a látványt. Dezső hullája a napágyon, rajta tíz másik, a kilógó keze. Pedig magát a holttestet nem igazán lehetett látni. Elképzelni azonban talán még rosszabb volt.

– Miért nem volt népszerű? – hangzott a kérdés, amelyet átható tekintet kísért, olyan, hogy Lilla, ha tud ennyi dologra egyszerre figyelni, még arra is gondolhatott volna, hogy a férfinak tetszik egy kicsit. De Lillának a hulla képének elhessegetésén túl az elmaradt vásár, a kieső bevétel, a válságkommunikáció és az járt a fejében, hogy mit mondhatna a többi árusnak.

– Miért nem volt népszerű? – kapcsolt, hogy a kérdés neki szólt. – Mert mindenkinél jobban tudott mindent, hajlamos volt lenyúlni a mások vevőit, sőt beszerzési forrásait, alájuk kínálni az árakat. Emellett egy igazi bully volt, mindenkivel erőből kommunikált. Mindig neki volt igaza, neki kellett a legjobb árushely, neki kellett a legjobb helyre parkolnia. Mindenről volt véleménye, amit kész tényként közölt is. Lényegében mindenkivel összeveszett már, legalább egyszer. És nem tudom kizárni, hogy ezeknél komolyabb konfliktusai is lehettek – magyarázta kifulladva.

– Gyerekek, valaki mindig legyen a kapunál, hogy az érkező vevőknek mondjon valamit! Mondjátok meg, hogy napokon belül kitűzünk egy új időpontot! – kiáltott oda a közelben kissé lefagyva álló árusoknak, akik nem pakolhattak, mivel a rendőrök mindenhol körül akartak nézni. – Elnézést! – fordult vissza a nyomozóhoz bocsánatkérő arccal. – Csak olyan sokat készültünk erre a napra. Nagyon sok vevőt vártunk, akik most nem tudnak bejönni.

– Igen, értem. Ha rám szánja ezt a kis időt, akkor gyorsan végzünk az előzetes kérdésekkel, és már mehet is intézkedni – biztatta nem túl meggyőzően a nyomozó.

Lilla próbált visszaemlékezni, milyen néven mutatkozott be a férfi, de tényleg fogalma sem volt. Mindenesetre bólintott.

– Ha senki nem szerette Niemayer Dezsőt, akkor miért volt még a csapat tagja? – kérdezte a nyomozó.

– Ez egy kicsi világ. Nem sok ember foglalkozik retró tárgyakkal, és az az igazság, hogy Dezső értette a dolgát, és szép árui voltak. Nem igazán tudtam volna kitenni a csapatból. És azt hiszem, ha megteszem, komolyan bosszút állt volna.

– Hogy érti ezt?

– Nem igazán tudom, de ahogy mondtam, ez egy kicsi világ. Könnyű kárt tenni a másik hírnevében, hitelességében. Inkább próbáltuk megbékíteni. És egyébként szerintem a legtöbben féltek tőle. – Lilla a hajába túrt, amitől a fejére tolt napszemüvege elkezdett lecsúszni, de szerencsére éppen sikerült elkapnia. Ahogy fogta, nem volt kérdés, hogy látványosan remeg a keze.

– Jani, kerítsetek a hölgynek vizet valahonnan! – szólt oda a nyomozó az egyik egyenruhás kollégájának, aki már megindult.

A rendőrök a bezárt kapu mögött valósággal megszállták az udvart, az egyenruhát viselők mellett nyomozók és fehér kezeslábasba bújt helyszínelők is komoly arccal végezték a dolgukat. Messziről nézve akár egy nyüzsgő vásári napnak is tűnhetett ez, bár az öltözékük és arckifejezésük azért nem felelt meg az átlag nézelődőkének. De valahogy még az ő hangulatukat is felderítették a tárgyak és a színes forgatag. És az is igaz volt, hogy bár az árusokat sokkolta, ami Dezsővel történt, de azért senki sem tudott úgy tenni, mintha különösebben sajnálná a férfit, aki hajlamos volt mindenki hangulatát tönkretenni, és egyáltalán nem törődött velük. Inkább a megdöbbenés uralkodott el, nem tudták elhinni, hogy az ő kis közösségükben ilyesmi történt, akkor sem, ha nem szerették az áldozatot. Dezső volt köztük az egyetlen olyan ember, aki úgy tudott a szép és különleges tárgyak között élni, hogy nem derült tőlük jobb kedvre. Őt valójában nem hiányolta senki. Persze vidám azért nem volt a csapat, Erika például kifejezetten sápadt, nem is fehér, inkább zöldesszürke színt öltött, és kissé a keze is remegett. Ez persze lehetett az előző este elfogyasztott tetemes mennyiségű alkohol hatása is. A legtöbben bizonytalanul pakolászták ide-oda a tárgyaikat, vagy egymással beszélgettek sugdolózva. Az arcokon hitetlenkedés látszott, talán csak Feri szemében villant félelem.

Lilla végül megkapta az ígért vizet, és végre leülhetett az árnyékban, mert amikor a kisbútorokat árusító, nagy hasát meghazudtolóan gyors mozgású Győző felpillantott, látta, hogy a mindig összeszedett, talpraesett nő nyárfalevélként remeg, és határozottan odalépett két székkel, amelyet a saját, szépen elrendezett standjától vitt oda.

– Féltek tőle? – vette fel a fonalat átható tekintettel a nyomozó.

– Ki félt? – Lilla láthatóan már nem volt a helyzet magaslatán.

– Azt mondta, sokan féltek az áldozattól.

– Ja, igen. Tudja, Dezsőnek nagy volt a hangja, nagy volt a mérete, és nem félt használni ezeket. Ráadásul volt, akit konkrétan megfenyegetett, volt, akinek beletolatott a kocsijába, bár az állítólag véletlen volt. Ő volt az egyik fő oka, hogy kitaláltuk a szalonnasütést tegnap estére.

– Milyen szalonnasütést? – nézett fel érdeklődve a férfi.

– Olyan közösségépítőnek szántuk. Vagyis szántam. Hogy a vásár előtt együtt legyünk mindannyian, az egész csapat, és együtt együnk, igyunk, legyen jó hangulat. Szóval estefelé összegyűltünk, megraktuk a tüzet, és egyébként tényleg jó volt a hangulat. Persze a szervezés nem volt könnyű, Dezső mindenbe beleszólt, de végül meg tudtuk oldani, és mindenki egész jókedvűnek tűnt.

– Hogyan szólt bele a szervezésbe?

– Ahogy csak lehetett. Megadta a megfelelő szalonnafajtát, és ez csak a kezdet volt. A végén már azt is meg akarta határozni, hogy milyen nyársat használjunk. Mármint, hogy milyen fából legyen. Na itt meghúztam a határt, eszembe sem jutott elindulni egyforma mogyorónyársakat keríteni. Úgy döntöttünk, hogy az akác pont jó lesz, ahogy mindig is az volt. Ezen persze felháborodott, és egyébként magának hozott egyet előre mogyoróból. Külön a lelkemre kötötte, hogy nehogy a többi közé keverjem, azt csak ő használhatja.

– És így lett? – kérdezte a nyomozó.

– Hát nem mondom, hogy páncélszekrényben őriztem az ő szent nyársát. A többi mellett volt, amíg el nem kezdtük a sütést. Persze arra figyeltem, hogy én osszam ki őket, és Dezső kapta meg először az övét, így nem lett vita. A többiek alig hitték el, hogy ezen megy a huzavona.

Lilla újabb hatalmasat kortyolt a vízből. Láthatóan kezdte összeszedni magát, jót tett neki a folyadék és az árnyék. És persze az, hogy bár látta a sok embert és a helyszínelést, de azt is, hogy a megdöbbenés és sokk talán még jobban összehozta a csapatot, a helyzethez képest tényleg elég nyugodtnak tűnt a társaság. Eddigre az árusok, akiknek épp nem az adatait vették fel a rendőrök, már egymással beszélgettek, és mindenki elég békésnek tűnt. Talán nem esnek nekem az elmaradt bevétel miatt, gondolta, bár nem igazán tudta, hogy lehetne ez az ő hibája. És hát egy ember mégiscsak meghalt. Ha nem szerették, akkor is.

– Nézze, még nem tudhatjuk, mi fontos és miért, egyelőre minél több információt kell összegyűjtenünk. Hol volt ez a sütés? Itt valahol? – nézett körbe a nyomozó.

Vajon fura lenne, ha még egyszer megkérdezném a nevét, futott át Lilla agyán a gondolat, de aztán úgy döntött, majd talán a beszélgetés végén. Már vége lehetne…

– Ott volt, az udvar másik sarkában, a mögött a fal mögött. Ott megtalálják a tűzrakó helyet, sőt, szerintem még a híres-neves nyársakat is, már ami maradt belőlük.

A nyomozó gyorsan odaintette egy kollégáját, és utasítása alapján máris úton volt egy csapat helyszínelő a fal mögé.

– Egyébként maga szerint is meggyilkolták? Mármint láttam, hogy egy csomó napágy van rajta. Ha csak úgy meghalt, akkor miért lett volna rajta az a sok napágy?

– Itt én kérdezek – nézett szigorúan a férfi, de a szemében ott bujkált egy kis mosoly. Láthatóan tetszett neki a nő fürge észjárása. – És igen, még nem mondhatok biztosat, ez nem egyértelmű ügy, de valóban furcsa lenne, hogy valaki bemászik tíz napágy alá, és ott hal meg. Egyébként tudták, hogy itt fog aludni?

– Nem, de igazából nem volt tilos. A saját holmijukat tárolták be a raktárba, és érthető lett volna, ha valaki nem megy haza, hiszen mind ittunk valamennyit.

A nyomozó munkatársai közben sorban minden árus adatait felvették, és feltették az első kérdéseiket, miközben volt köztük, aki csodálkozva, volt, aki inkább rosszallóan, és volt, aki kifejezetten lelkesen nézegette a kirakott tárgyakat. Az egyik egyenruhás nő olyannyira belefeledkezett a nézelődésbe, hogy a kollégáinak kellett rászólni, ne bonyolódjon komoly alkuba egy asztali lámpa kapcsán Katával.

– Megvan az elérhetősége, meg fogom keresni! El ne adja másnak! – köszönt el kacsintással az árustól, vágyakozó tekintettel visszanézve a kinézett darabra.

– Megölték? Pont Niemayer Dezsőt? Az olyanok, mint ő, örökké szoktak élni!

Az elfúló hangon elhangzott kommentár egy középkorú nő szájából hangzott el, aki igencsak sápadtnak tűnt, és a keze is remegett, ahogy zavartan próbálta a pultján elrendezett tárgyakat pakolgatni, bár az összepakolásra még nem kapott engedélyt.

– Ezt hogy érti? – lépett oda az addig adatokat felvevő rendőr mellé a nyomozópáros másik tagja. – Kabanai Petra vagyok, nyomozó.

– Hát úgy értem, hogy Dezső egy igazi szemét volt. Egy nőgyűlölő szemét. Maga biztosan sok ilyennel találkozik. Az olyanok mindenkit túlélnek. De amúgy meg nem lehet, hogy csak nagyon berúgott, és még nem ébredt fel? – kérdezte a nő.

Kabanai Petra nem gondolta volna beszélgetőpartneréről, hogy retró tárgyakat árul egy vásáron. Sokkal inkább tűnt kedélyes hippi háziasszonynak. A haja tökéletesen, de kissé ódivatúan beállítva, duci alkatát rózsaszín sátorszerű ruhába bújtatta, amihez Birkenstock papucsot viselt, a rózsaszín, csillogós fajtából. Rózsás arca kedélyesnek is tűnhetett volna, de most inkább zaklatott volt, miközben holtfehér bőre a reggeli hőségben verejtéktől csillogott.

– Konfliktusa volt talán az elhunyttal, hölgyem?

A nyomozó kérdőn tekintett kollégájára, aki azonnal értette a helyzetet, és jegyzetfüzetéből felolvasta a nő nevét.

– Marót Erika – mondta.

– Igen, így hívnak, magának is megmondtam volna, de így legalább látjuk, hogy a kollégája tényleg tud írni – vágta rá gúnyosan a nő. – És igen. Volt konfliktusom az elhunyttal. Ahogy itt nagyjából mindenki másnak is.

– Értem. És az öné mi volt?

– Ahogy már mondtam, Dezső egy igazi nőgyűlölő szemét volt. Állandóan elmagyarázott nekem mindent, tanácsokat adott, sőt, valójában utasításokat adott, hogy mit hogy csináljak, mit mennyiért próbáljak eladni, és ilyesmik. Tudja, értett ő a szakmához, sokat felszedett amatőrként, de én művészettörténész vagyok, nekem nem kell magyarázni, hogy mi merre hány lépés. – A nő szabályosan felhorkantott, és az arca most már inkább vörös volt.

– És jelezte felé, hogy nem kér tanácsot? – kérdezte a nyomozó.

– Nyilván jeleztem, de nem érdekelte. Őt nem lehetett leállítani. És akkor még nem is beszéltem arról, hogy a szexista beszólásaival végképp kiakasztott. Néha még a vevőimnek is beszólt. Az a disznó. De hogy meghalt volna! Hát az nem lehet! Még a halálával is tönkretett valami szépet és jót! És egész biztos vagyok benne, hogy annyira leitta magát, hogy az végzett vele.

– Nézze, a halálát gyanúsként kezeljük – nézett rá szigorúan Kabanai.

– Ó, akkor tényleg igaz, amit páran suttognak? Megölték? – A nő teljesen ledöbbent, arca vörösből ismét holtsápadtra váltott, majd nekitámaszkodott a mögötte álló, zsúfolásig pakolt pultnak. Az üvegtárgyak összekoccantak, de még erre sem fordult hátra, hogy ellenőrizze, eltört-e valami. – De hogyan? Ki?

Amikor a két nyomozó összevetette az általuk lefolytatott beszélgetések jegyzeteit, az általuk tapasztaltak eléggé megegyeztek. Dezsőt mindenki utálta, sokan tartottak tőle, nyílt konfliktust inkább nem vállaltak vele. De közben szakmailag elismerték, nem volt kérdés, hogy igazi hozzáértő volt, akinek az ítéletére lehetett hagyatkozni, és aki kivételes kapcsolatokkal rendelkezett. Mire a helyszínelők elvitették a holttestet a raktárból, a nap jó része elment. Közben az árusokat és holmijukat egy idő után egyesével elkezdték elengedni. A legnagyobb figyelmet a szervező Lilla és a megtaláló Hanna és Olivér kapta, ahogy azt az ígéretet is, hogy további beszélgetések következnek. Hanna alig várta, hogy otthon legyen, mert tudta, hogy semmi más nem nyugtathatja meg jobban, mint a saját árukészletének rendezése.

Rendet kellett tennie a tárgyai között, a gondolatai között, fel kellett dolgoznia, hogy ez a nap nagyon nem úgy alakult, ahogy tervezte. Már gyerekként sem tudta elviselni a káoszt, mindenben rendszert keresett, és egy pillantás alatt átlátta, hogyan teremthetné azt meg. Ez az igény extrém szintre erősödött, amikor szüleit elvesztette egy balesetben, és nagyapjához került. Szerencsére korábban is jóban voltak, és az öreg gondolkodás nélkül fogadta be a kiskamasz unokát promontori házába. Az ódon, kissé düledezőnek tűnő, de szilárd alapokkal rendelkező régi iparosház kettőjüknek nagy volt, a lenti szintet, ami korábban műhelyként szolgált, Lajos papa már csak ritkán használta, bár a beköltözés utáni hetekben Hanna kitakarította, és rendet rakott benne. Amúgy is jólesett néha egyedül lennie, és elmerülni a régi, számára értékes tárgyak csodálatában. Nagyapja fa kisbútorok restaurálásával foglalkozott, és egész kicsi kora óta mutogatta a lánynak az érdekes részleteket, a finom formákat és a kényes pontokat. Ő már ránézésre kiszúrta, hogy mi eredeti, mi értékes, és mi az, ami ugyan mutatós, de legfeljebb érzelmi értéke van. A lány, aki hirtelen idecseppent, valószínűleg mindenbe belekapaszkodott volna, hogy újra magára találjon a veszteség után. Legalább a közeg nem volt idegen számára. Korábban egy vidéki kisvárosban élt családjával, és persze sokszor látogatták meg a nagyszüleit. Rengeteg időt töltött itt már gyerekként is, amikor a nagymamájának segített baracklekvárt főzni, aztán a maradékból, ami nem fért az üvegekbe, barátfülét készíteni. És valahogy mindig úgy alakult, hogy nem fért mind az üvegbe, ő szerencsére lelkesen segített megenni az erre a célra tartott rózsás csészébe tett maradékot.

Budafok amúgy sem volt olyan távol a korábbi közegtől. Dél-Budának ez a része egészen különleges hely, és bár elcsépeltnek tűnhet a szlogenje, hogy kisváros a nagyvárosban, de Hanna mindig igaznak érezte. Annak ellenére, hogy a régen különálló település már rég a főváros részévé vált, mégis megőrizte sajátos hangulatát és elkülönültségét. Lakói épp ezért szerették. Pedig nem is a város szélén van, Albertfalva és Budatétény között mégis egy sajátos világot alkot. Így az elárvult lánynak legalább azzal nem kellett megküzdenie, hogy egy hatalmas város nyüzsgésében boldoguljon, legalább a megszokott lépték maradt számára. Számára az otthont innentől a hegyre kanyarogva felkapaszkodó utcák, meredek lépcsősorok, kockaköves burkolatok, borospincék és a Duna-part jelentették.

Az, hogy a nagyapa már nemigen dolgozott, amikor Hannát befogadta, persze nem jelentette azt, hogy üres lett volna a lenti műhely. A gyűjtőszenvedély mélyen, talán öröklötten benne volt Lajos papában, és lent elképesztő készleteket halmozott fel. A kamasz lány nemcsak azért kezdte el pakolni őket, mert valamilyen módon és területen rendet szeretett volna teremteni a világában, hanem azért is, mert imádta a régi dolgokat. Ezek azóta is mindig megnyugtatták.

Ahogy aztán kiskamaszból nagykamasz lett, nem volt kérdés, hogy ő is régi tárgyakkal akarja megtölteni az életét. Már iskolásként is kissé furcsának találták a kortársai, amit nemcsak az indokolt, hogy szinte bolondult a számokért, de az is, hogy mindenben rendszert keresett, és nem nyugodott, amíg azt létre nem hozta. Nem sok barátja volt, hiszen a viselkedése nem éppen kamaszos volt. A fiúk nem nagyon érdekelték, sokkal jobban foglalkoztatta a mateklecke és az Iparművészeti Múzeum látogatása a nagyapjával. Még korábban megtanulta azt is, hogy ami neki természetes, az másnak furcsa lehet. Míg korábbi életében nyílt volt azzal kapcsolatban, hogy az élet legkisebb eseményeit, a legkevésbé fontos tárgyakat is megszámolja, az új iskolában inkább elhallgatta ezt a szokását. Mégiscsak kevésbé volt fura a többiek számára úgy, hogy nem sejtették, tudja, melyik osztálytársa pontosan hány és milyen jegyet szerzett, sőt, arra is emlékszik, hogy ki hányszor vette fel a kedvenc pulóverét.

Először a nagymamája halála után kezdte el a dolgokat számolni. Sőt, talán éppen a lekvárosüvegekkel kezdődött, de erre akkor senki nem figyelt fel, a család azzal volt elfoglalva, hogy Lajos papa újra összeszedje magát. Aztán amikor Hannának Budafokra kellett költöznie, az öreg ráhagyta, hogy mindent úgy csináljon, ahogy neki jólesik. Hiszen az után a hatalmas veszteség után, ami érte, nem volt meglepő, hogy kissé furcsán viselkedik. Teltek az évek, és ők ketten remekül megértették egymást. Éltek az ódon házban, ahol itt-ott repedeztek a falak, és néha el kellett hívni a szomszédot, hogy másszon fel a tetőre, és tegyen vissza egy-két cserepet, amit elmozdított a nyári vihar. De gyönyörű tárgyakkal voltak körbevéve, még a hétköznapi vacsoránál is választhattak, hogy százéves porcelánból vagy nyolcvanas évekbeli barna üvegtányérból egyék meg. Hanna teljesen beleszeretett ebbe a világba, és még Lajos papa is teljesen megdöbbent, hogy unokája milyen szerteágazó ismeretekkel rendelkezik minden kincsükről, és azok pontos számáról. Igazi kincsgyűjtők voltak mind a ketten, talán a közös veszteségek miatt is érezték, hogy a múltba kell kapaszkodniuk. Így aztán Hanna a szombat reggeleket az Ecserin és hasonló piacokon töltötte nagyapjával, és a lenti szint egyre csak telt. Még szerencse, hogy legalább a lány valóságos megszállottja volt a rendnek. Így, bár rengeteg holmit felhalmoztak, mégsem volt káosz, nem vált a hely haszontalan dolgok lerakatává. A lakószint minden szobáját szebbnél szebb bútorok és tárgyak töltötték meg, és hangulatuk, vagyis inkább Hanna kedve szerint cserélgették a kiegészítőket és lámpákat. A lány már középiskolás korában felvetette, hogy el is adhatnának ezt-azt, de Lajos papa inkább megtartott volna mindent. Ahogy megtartotta az utolsó üveg sárgabaracklekvárt is, amit a felesége főzött. És mindent, ami fiára, Hanna édesapjára emlékeztette.

Hanna Lajos papára gondolt, amikor hazaért. Reggel számított rá, hogy megterhelő lehet ez a szombat, de arra álmában sem gondolt, hogy a legnagyobb problémát nem egy-egy Olivér által másképp csomagolt tárgy megtalálása vagy Masni egy újabb csínytevése fogja jelenteni, hanem gonosz Dezső halála. Talán ő lakott legközelebb a vásár helyszínéhez, így, miután a rendőrök megengedték, hogy összepakoljanak Olivérrel, szinte azonnal otthon volt. A fiút elengedte, valószínűleg neki is jól jött egy kis pihenés a sok izgalom után. Hanna pontosan tudta, hogy neki a pakolás fog segíteni, hogy rendezze a gondolatait és az érzelmeit. Szerencsére már olyan sokszor tolatott be a szűk utcáról a kapuján, hogy remegő kézzel is ment. Még úgy is, hogy közben Dezsőnek a kék virágos napágyak kupacából kilógó kezét látta maga előtt. Ráadásul neki is voltak nagyon hasonló napágyai eladásra várva, szerencsére nem kék, hanem sárga és piros virágokkal. Az mégis más! Mindenesetre azt az ötletet, hogy a teraszára kitegyen párat belőlük, gyorsan el is vetette.

Akkor is Dezső kezét látta maga előtt, amikor elkezdett kipakolni a kocsiból. A ház udvaráról egy lépcső vezetett fel a fenti lakásba, de most nem erre ment, hanem a lépcső alatti vasajtót nyitotta ki. A nyikorogva kitáruló ajtó mögött félig berendezett nagy helyiségen kellett áthaladnia, hogy bejusson az ebből nyíló raktárba, ahol tökéletes rend uralkodott, ha patikatisztaság nem is. Nem is lehetett volna azt fenntartani ennyi holmi között. Hanna azonban olyan rendszert dolgozott ki, hogy bármit egy pillanat alatt tudott elővenni. És, bár ezt néha még Olivér sem hitte el neki, de tényleg pontosan tudta, hány darab és milyen tárgy van a raktárban. Ez mindig is így volt, már Lajos papa idejében is. Onnantól, hogy rendezte az öreg gyűjteményét, minden egyes darabot ő maga helyezett el a lenti helyiségben, és nagyapja tiszteletben tartotta ezt a szokását. Tudta, hogy szüksége van a kontrollra ebben is. Néhány nap múlva megnyitja a boltot, amit annyi ideje tervezett. Persze Hanna nem azt gondolta, hogy néhány nap múlva. Egészen pontosan tudta, hogy öt nap múlva fog megtörténni a nagy esemény. Ahogy azt is pontosan tudta, mit és hány darabot helyeztek már el a polcokon, és mi az, ami inkább még rejtve marad. Az elmúlt években jól megismerte vásárlói ízlését, tudta, hogy mikor mit érdemes kínálni vagy felkutatni számukra. Ahogy egymás után vitte be a dobozokat a raktárba, megállt egy pillanatra, hogy a hajgumiból már félig szétcsúszott haját újra összefogja, és igyon egy nagy pohár vizet. Már a reggel még olyan lengének tűnő ruha is melegnek tűnt, meg is izzadt, ahogy mindent becipelt, bár szerencsére bent egészen kellemes volt a hőmérséklet. Egyszerűen imádta a régi fa, a por, a textilek szagát, amelyek otthonosan vették körbe. Hanna másik furcsasága a kifejezetten kifinomult szaglása volt, amelynek nem mindig örült. Bár nem igazán zavarták a szagok, de ez csak még egy rétege volt a külvilágból érkező ingereknek. Arra már nem is akart gondolni, mi lenne, ha a szagokat is elkezdené megszámolni. Mindenesetre a leendő bolt a raktár különböző illatainak keveredése belőle a béke érzését váltotta ki, akkor is, ha más esetleg inkább állott porszagnak titulálta volna.

Gondolataiból a telefon csengése riasztotta fel, ami valójában nem is csengés volt, hanem élénk madárcsicsergés. Annyira elmerült a pakolásban, hogy észre sem vette, mennyire elment az idő. Ahogy körbepillantott, majdnem belefeledkezett egy-egy utolsó igazításba, de a madarak egyre hangosabbak lettek.

– Szia, Lilla! – szólt bele fáradt hangon.

– Szia! Pakoltál? Azt hittem, már fel sem veszed! Most sikerült végre szabadulnom, az összes rendőr elment. Persze a tulajdonos nem túl boldog, hogy az egész udvart ki tudja, mennyi időre lezárták, de hát mégiscsak meghalt valaki. Átmehetek? Viszem a sört is!

Lilla hallhatóan lélegzetvétel nélkül hadarta el mondanivalóját, és az átmehetek kérdés valójában sokkal inkább hangzott kijelentésnek, mint kérdésnek. Régi szokásuk volt, hogy minden vásár estéjén megittak egy sört, és értékelték a nap történéseit. Hanna viszont ezen a napon leginkább azt hallotta ki a monológból, hogy meghalt valaki. Az elmúlt néhány órában, amit kedves tárgyai és az általa kontrollált rendszer társaságában töltött, lényegében törölte a fejéből a reggel történteket, és újra egy normális világban járt, ahol a legnagyobb tragédia, ami történhet, ha a tökéletes pohárszett egyik darabja kicsorbul. Ez persze egyáltalán nem lekicsinylendő tragédia, Hanna tökéletesség iránti vágyát komolyan megzavarták az ilyen incidensek, és akár napokig képes volt szomorkodni miattuk.

– Hanna? Ott vagy? – Lilla kérdése hallatán Hanna megpróbálta ismét kiverni a fejéből a kék virágos napágyak közül kilógó húsos kéz látványát, és végre válaszolni.

– Itt vagyok, igen. Persze, gyere! Amúgy van még három üveg sör a múltkorról, de hozhatsz még, az sosem árt.

Húsz percbe sem telt, barátnője már meg is érkezett. A haja annak ellenére borzas volt, hogy a napszemüveggel próbálta megrendszabályozni, vagy legalább a mögé rejteni. Még csak a nyár eleje volt, de eleve kreolos bőre már most kifejezetten barna volt, apró termete pedig egyesek szerint már férfiasan izmosnak tűnhetett, de mindenképpen komoly sportmúltról árulkodott. Ami igaz is volt, a nő egész gyerek- és kamaszkorát evezéssel töltötte, amikor éppen nem a futást próbálta ki éppen. Mára ebből a kirobbanó energia és a szteppaerobic órák rendszeres látogatása maradt. Lilla az a fajta nő volt, aki bármelyik koreográfiát egy pillanat alatt átlátta, és állítása szerint semmi nem kapcsolta úgy ki, mint a bonyolult lépéskombinációk követése. Talán ezen az estén is ezt kellett volna választania, mert láthatóan zizegett az idegességtől. Furcsa páros voltak ők, valójában nem sok közös volt bennük, mégis évek óta kifejezetten szoros volt a barátságuk. Természetesen ez is a régi tárgyakkal kezdődött, Lilla az egyik piacon találkozott Hannával, akinél felfedezett egy régi bögrét, amilyenre már rég vágyott. A vintage porcelán kézi festéssel készült, és Köln városát ábrázolta. Lilla éppen azelőtt járt Kölnben, és annak rendje és módja szerint bele is szeretett. A bögre felett kialakult kedélyes diskurzusból először még nem lett semmi, de amikor egy következő és egy újabb következő piacon is összefutottak, és Lilla gazdagabb lett egy Krakkót és egy Bécset ábrázoló porcelánnal is, már megállíthatatlan volt a folyamat. Nem volt kérdés, hogy amikor a szuperszervezői képességekkel megáldott energiabomba vásárszervezésre adta a fejét, Hanna volt az egyik első, akit felkért résztvevőnek. Azóta hagyományosan minden vásár utáni este és minden kedden együtt vacsoráztak. Az már csak hab volt a pohár tetején, amikor igen hamar felfedezték, hogy mindketten odavannak a különleges kézműves búzasörökért és IPA-kért, és ezek is az esték elengedhetetlen hozzávalói lettek.

Amikor Lilla megérkezett, Hanna éppen az utolsó, tizenhetedik vázát helyezte el a polcon. A klasszikus, halas Gorka Géza-darab nem volt különösebben ritka, de ő nagyon is odavolt érte, és a retróba szerelmes vevők mindig keresték. Éppen ezt igazgatta, amikor hallotta, hogy csukódik a kapu. Ez azonban nem az az este volt, amikor régi tárgyakról akarnának beszélgetni, így inkább a fenti teraszon ültek le, miután a hűtőben lévő hideg IPA-t kitöltötték, és betették helyette a frissen hozott, de meleg palackokat.

– Szerinted mi történhetett? Tényleg megölte valaki? – Lilla nem sokat kertelt, még az első korty előtt feltette a kérdést.

Hanna nagyot sóhajtott, és némi lelki támaszért folyamodott Cosinushoz, aki, érezve gazdája izgatottságát, mellette feküdt, és a sok izgalom után mély álomba merült. A nő simogatására halkan felmorrant, és a fejét jólesően Hanna lábára hajtotta.

– Szerinted mi más történhetett volna? Az biztos, hogy nem magától került a napágyak közé. Mármint vagy megölte valaki, majd rápakolta őket, vagy megtalálta holtan, és rápakolta őket. De ha találsz egy halottat, akkor nem az az első dolgod, hogy rápakolj tíz napágyat, majd ne szólj senkinek. Ez elég gyanús. Ugye?

– Hát igen – sóhajtotta Lilla, majd egy nagyot kortyolt a sörből. A hideg ital kifejezetten jólesett a forró, kint töltött nap végén, a pohár oldalán a kondenzvízcsíkokat rajzolva futott le. Persze ez a nap mindenképpen hosszú és meleg lett volna, de mindketten arra gondoltak, hogy mennyire mással kellett volna telnie.

– Nem láttam vért. Csak a kezét láttam, meg egyértelműen büdös volt. Szerintem senki nem rúgott be annyira, hogy hányt volna. Szerinted? – töprengett Hanna.

– Nem tudom, szívem. Mondjuk, mindenki tudta, hogy ma kell majd az energia, de igazából nem figyeltem rá, hogy ki mennyit iszik, miután láttam, hogy nincs veszekedés. Lehet, hogy ételmérgezés? De mi okoz halálos ételmérgezést ilyen gyorsan?

– Hmm. Senki másnak nem lett baja, és mind ugyanazt ettük és ittuk. Nem valószínű.

– Ez igaz. Az egyetlen különbség a nyárs volt – válaszolta keserűen Lilla.

– Tényleg! A híres mogyoróvessző! – nézett rá Hanna, és oda sem figyelve morzsolgatta Cosinus fülét a kezével. – De hát az nem hiszem, hogy mérgező lenne.

– Nem, a mogyoróvessző nem mérgező.

De a szalonna sem volt az, meg a kenyér sem, és az italok sem, mert akkor másnak is baja lett volna. Persze máshogy is meg lehet valakit mérgezni. És az is lehet, hogy valami másba halt bele, nem is ölték meg, valaki meg rápakolta a napágyakat. De ki és miért csinált volna olyat? Azok a pillekönnyű ágyak biztosan nem ölték meg, gondolta a nő, és újra hajába túrt. Szerencsére a napszemüveget már korábban az asztalra tette, így az nem került a földre.

– Erre most nem találunk választ, ugye? Meg nem is a mi dolgunk – nézett rá Hanna, aki most, hogy végre leült, és az álmosító komló is elkezdte megtenni hatását, érezte, hogy bár a vásár elmaradt, de valójában jobban elfáradt, mint ha megtartották volna.

Miután Lilla hazaindult, Hanna még benézett a leendő bolthelyiségbe. Határozottan megnyugtatta a látható haladás, ami ugyan még messze volt a nyitásra kész állapottól, de tiszta volt, és a polcok egy részén már szépen rendszerezett áru várta a vevők érkezését. Egész pontosan száznegyvenkét darab tárgy.

Június 11. vasárnap

• 220 g Biztosan nem tudott enni szegény, amikor én ki vagyok borulva, sosem eszik eleget.

• 0 eladott tárgy. Nyilván. Nem volt vásár.

• 0 vásárolt tárgy.

• 2297 meglévő tárgy az árukészletben.

• 4 nap a nyitásig. A bolt előkészítése a tervek szerint halad. Mai feladat: poharak.

• 342 tárgy kipakolva.

• 2000 m. 60 hossz, végre nyitva a Sport11. 62:10. Szétszórt vagyok.

• Lelkiállapot: zaklatott. Niemayer Dezsőt tegnap Cosinus és Masni találta meg holtan a vásár nyitása előtt, a raktárban. Beszélni Olivérrel Masniról. Teljesen fegyelmezetlen.

Nagyon rosszul aludtam, ami nem meglepő, bár a komló általában segíteni szokott. Hát nem azért issza az ember az IPA-t? (Meg persze a bodzaíz miatt.)

Azt hiszem, Dezsőt senki nem kedvelte. Engem, mondjuk, nem igazán zaklatott fel, de talán jobban békén is hagyott, mint másokat. Nem volt egy szimpatikus figura, de azért megölni mégsem kellett volna. Nyilván megölték, az éjszakai töprengések után sem gondolok mást, és az úszás még jobban megerősített ebben. Olyan nincs, hogy valaki lefekszik egy napágyra, magára pakol még tízet, és meghal. Ráadásul éreztem a szagot, valaki hányt a raktárban. Persze sokan sokat ittak a sütésnél, de talán nem ennyit, és egy részegnek ezt kint egyszerűbb lett volna elintézni. Nem hiszem, hogy bárki bement volna hányni a raktárba, ahova egy csomóan már bepakolták az árut. Valószínűleg Dezső volt, de nem néztem meg közelről, egyértelmű volt, hogy halott. Senkinek nem ilyen hideg a keze, aki életben van, nyilván 35 fok alatt volt a hőmérséklete. Szóval nem tudhatom, hányt-e, de a szagot egyértelműen éreztem. És bár csak az a kilógó kéz látszott igazán jól, de így is megrázó látvány volt. Vagy a tudat rázott meg? Nem is tudom.

Egyébként pedig ki tart tizenegy napágyat készleten? Azt sehogy sem lehet szettben eladni! Értelmetlen.

Ma a poharakat és más üvegeket pakoljuk ki Olivérrel, de a rendőrök is ígérték, hogy kijönnek további kérdéseket feltenni. Jó lenne, ha ezek nem lennének, szigorúan beosztottam az ütemtervet a boltnyitásig. Minden ilyen esemény csak feltart. Jó döntés volt a reggeli hosszú úszás, akkor is, ha nem voltam túl energikus. Mégiscsak összeszedtem egy kicsit a gondolataimat.

METSZETTÜVEG VIZESPOHARAK

Hanna becsukta Marimekko-mintás füzetét, amibe reggelente írt, és mint mindig, amikor ezt tette, gyönyörködve simította végig a vidám, élénk színű virágokat a borító kemény tábláján. Kék és piros tollát szorosan melléigazította, majd kényelmesen hátradőlve szájához emelte a kávésbögréjét. Szerette a szimmetriát és a rendezettséget. Szerette a pirossal írt számos összefoglalókat, a Cosinus által megevett mennyiségeket, a raktárkészlet nyilvántartását, és a kékkel írt naplóbejegyzéseket. És szerette a nyugodt hétvégi reggeleket, az érzést, ami egy hosszabb úszás után töltötte el. Még a klór szagát is szerette, amit akkor is érzett magán, amikor már lezuhanyozott, és a haját is megmosta. Ahogy a kényelmes, spagettifonatú székeit is szerette, pedig azok már jó sok időt kiszolgáltak. A fémvázra sűrűn rátekert színes műanyag szálakat egyszer már kicserélte, hiszen több évtizedet kiszolgáltak már az eredetiek. A csere előtt, ha már úgyis ott álltak csupaszon, a vázakat lefestette halványkékre, az új zsinórok sötétkékek és fehérek voltak, így igazi strandhangulatot varázsoltak a teraszra a szintén világoskék asztal mellé. A teraszról a tízemeletes házak között tökéletes panoráma tárult a lassan, megfontoltan hömpölygő Dunára, de ő azt is szerette nézni, ahogy a lába alatt Budafok városközpontjában zajlott az élet. Érdekes kettősség volt ez, amelyet sokan nem szerettek. A római eredetre már nem nagyon utalt semmi, legfeljebb az itt-ott feltűnő Promontor név, de későbbi korok emlékeiből volt itt bőven. A régen egyértelműen kisvárosi központot gyönyörű villaépületek vették körbe, a Törley-mauzóleum tornya és kupolája a domboldalból figyelte a nyüzsgő bornegyed életét. Aztán minden megváltozott, és végül a szocializmus ideje alatt a kínzó lakásigény miatt ez a negyed sem kerülte el a lakótelep-építést. Hanna valahogy mindig úgy látta, hogy a Leányka utca hatalmas házai mintha Budafok kapuját alkotnák a város irányába. De épült néhány magas panel a belváros kellős közepén is, amelyet egyesek legszívesebben lebontottak volna. Ő viszont mindig is azt érezte, ezek már a környék szerves részévé váltak, és bár jobban örült volna, ha a régi, történelmi épületeket újítják fel, teraszáról szemlélve inkább érdekesnek találta az erkélyeken zajló jeleneteket. Mintha egy hangyaboly életét szemlélte volna. Számára annyira hozzánőttek már a látványhoz a panelházak, hogy azt érezte, a Dunán túl látszó csepeli látkép ipariságába vezetnek át. Nyári hétvégéken, amilyen ez is volt, sokan ültek kint az erkélyeken, teregettek, élték az életüket.

Lent, a piac környékén viszont a vasárnap délelőtt igencsak csendes időszak volt, és a nyugalom jó érzés volt, különösen az előző nap után. Nem volt kérdés, hogy megint kifejezetten meleg lesz, de a keleti fekvésű teraszt félig árnyékolta a fölé futtatott rózsalugas. A napi feladat a poharak pakolása lesz, és szerencsére a raktár és a bolthelyiség viszonylag hűvös maradt napközben is. Egyelőre azonban Hanna még élvezni akarta a pillanatnyi kényelmet, a kávét és a baracklekváros croissant-t. Ez az egyik kedvence volt, és mindig a múltra emlékeztette, mivel már kamaszként sem nyughatott, amíg rá nem jött, mi volt a nagymamája titkos hozzávalója abban a bizonyos lekvárban. Ebben persze segített, hogy már igen korán különlegesen jó volt a szaglása, és szinte sportot űzött abból, hogy ételek eltitkolt hozzávalóit szagolja ki, a szó szoros értelmében. A sárgabaracklekvárjáról még Lajos papa is elismerte, hogy éppen olyan jó, mint a nagymamájáé.

A reggeli nyugodt boldogsága azonban aznap nem igazán adatott meg, hiába úszott, és hiába próbálta törölni a fejéből az előző napot. Rosszul aludt, és éjjel csak arra tudott gondolni, hogy semmilyen más értelmes magyarázatot nem talál Dezső holttestének helyére, csak azt, hogy valaki megölte, és azt akarta, hogy minél később találják meg. De vajon ki végzett vele? És mivel? Egyre biztosabb volt benne, hogy valamilyen méreg, és már szinte várta, hogy a nyomozók, ígéretükhöz híven, újra kikérdezzék, hátha elárulják, igaza van-e. Nyilván nem az a céljuk, hogy ők adjanak át információt, inkább kapni szeretnének majd, de Hannának fogalma sem volt, mi mást mondhatna nekik, mint amit már előző nap elmondott. És valamit hátha mégis elkottyintanak.