JEFF ABBOTT

ÖZVEGYEK KLUBJA

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

JEFF ABBOTT

Adrenalin

Black Jack Point

Bukás

Bűnös vagy!

Ennek rossz vége lesz

Felejts már el!

Öntörvény

Nem akarod tudni

Rögeszme

Tégla

Végjáték

JAMES ELLROY

Fehér jazz

Gyilkos az úton

Hollywood noktürn

Perfídia

Ez a vihar

ELMORE LEONARD

Dinamit

Gengszterek földjén

Raylan

Sima ügy

Született bűnözők

Tishomingo Blues

Váltságdíj fejében

HARLAN COBEN

Az idegen

Bűnösnek nyilvánítva

Hat év

Hazatérsz

Hiányzol

Maradj mellettem

Necces

Ne engedj el!

Nem versz át

Nincs több esély

Nincs üzlet

Senki fia

Szökevények

Végakarat

Vér a véremből

Az ártatlan

Win

PHILIP KERR

Berlin Noir: Halálos március

Berlin Noir 2.: Sápadt gonosztevő

Kieső helyen

TOD GOLDBERG

Gengszterváros

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeff Abbott: An Ambush of Widows. Grand Central Publishing, Hachette Book Groups, New York, 2021

Copyright © 2021, Jeff Abbott

All rights reserved

Hungarian translation © Holbok Zoltán, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Fordította Holbok Zoltán

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Szerkesztő Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-630-9

ISSN 2559-9550

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Ez a mű a képzelet szüleménye. A regényben szereplő nevek, személyek, helyek és események fiktív kontextusban szerepelnek. Minden hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, elő és halott személyekkel pusztán a véletlen műve.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Wes Millernek

1

Csütörtök este

Kirsten North azt tette, amit általában szokott, amikor Henry üzleti úton volt: lehuppant a kanapéra, ölébe vette a laptopját, és befejezte a munkáját, majd kínait rendelt abból az étteremből, amit Henry annyira nem szeretett, és nekiállt főzőműsorokat nézni. Az mindig kikapcsolta.

Már a második epizódot nézte, amikor megcsörrent a telefonja. A kijelzőre nézett; Henry száma.

– Na végre, szivi! – mondta. – Mi újság New Yorkban?

Hosszú csend.

– Henry? – szólt bele ismét.

– Kirsten North? – A hang tompa volt, fojtott és alig kivehető.

– Tessék, én vagyok.

– Maga Henry felesége?

Hideg borzongás futott végig a karján.

– Igen, ki beszél?

– A férjét megölték. Austinban, Texasban. – Nem tudta, hogy férfi- vagy női hang volt-e, de nem is számított, hiszen badarságokat beszélt.

– Ez nem vicces, Henry! – mondta, de közben érezte, hogy a férje nem viccelődne ilyesmivel. Biztos ellopták a telefonját, és a tolvaj ilyen beteges dolgokkal szórakozik.

– Lelőtték – mondta a hívó, és letette.

Kirsten North a telefonra bámult. Durva, beteg tréfa. A férje amúgy is New Yorkban van, nem Austinban. Sms-t írt Henrynek: Elhagytad a mobilod? Valami félnótás hívott a számodról. De mire elküldte, rájött, hogy most valószínűleg ez a félnótás olvassa az üzenetét, hiszen az előbb ő hívta Henry mobiljáról.

Nem jött válasz.

Gondolkodj! Próbált felülemelkedni a dühén és a félelmén. Mit is mondott Henry, melyik hotelben száll meg? Törte az agyát, miközben a háttérben a főzőműsor zsűrije épp lehordott egy versenyzőt a sületlen kenyértészta miatt, és szegény nő szája úgy remegett, mintha a világ dőlt volna össze körülötte.

A Van Vleck, az a kicsi, fura hotel a Times Square-en.

Úgy van. Máskor is ott szállt meg.

Rákeresett a hotelre az interneten, és felhívta a megadott számot.

Az udvarias hangú fiatalember közölte, hogy nincs Henry North nevű vendégük. Kirsten gépiesen megköszönte, és letette. De már vasárnap este óta New Yorkban van, és holnap elvileg jönne is haza, gondolta. Biztos másik hotelt választott. Újra átfutotta az e-mailjeit és az sms-eit, hátha csak elsiklott egy üzenet felett, és azzal nyugtatta magát, hogy nemsokára kiderül, hogy Henry csak elhagyta a telefonját, és jót nevet a hülye aggodalmán.

Lelőtték.

Volt valami abban a hangban… abban a szörnyű hangban. Mintha örült volna.

A múlt heti e-mailekben semmi említés a New York-i hotelről.

Ki is volt az ügyfél? Mi volt a cég neve?

Henry a kevés New Orleans-i kuncsaftja mellé máshonnan is igyekezett ügyfeleket felhajtani. Lehet, hogy említette a szálloda nevét, csak nem figyelt? Néha nem figyel eléggé.

Még egyszer átfutotta a bejövő leveleket.

A New York-i ügyfél neve sehol sem szerepel.

Austin. Henryvel senkit sem ismernek ott. Egyszer szóba jött, hogy költözzenek oda, mert a város gyorsan fejlődik és rengeteg a munkalehetőség a technológiai szektorban, de Henry azt mondta, Austinban olyan sok a szabadúszó, hogy még nagyobb lenne a verseny, mint a techszektorban épp csak szárnyait bontogató New Orleansban, így itt sokkal nagyobb az esélye arra, hogy valami nagyot durrantson…

Austinban. Lelőtték.

A hasonló nevű New York-i szállodák keresgélése helyett begépelte a keresőbe a szörnyű kifejezést: „gyilkosság austin”.

Több találat is feljött, a legfrissebb legfelül. A RENDŐRSÉG KETTŐS GYILKOSSÁG ÜGYÉBEN NYOMOZ. A kapcsolódó főcímek: KÉT FÉRFIT HOLTAN TALÁLTAK EGY RAKTÁRÉPÜLETBEN. MEGÖLTÉK AZ ISMERT ÜZLETEMBERT. Mindkét cikket egy helyi hírportál hozta le. Az áldozatokra két napja bukkantak rá, kedden, a kora reggeli órákban.

Henry vasárnap kora délután ment el. „Hétfő reggel lesz az egyeztetés. Majd írok” – mondta. Írt is, hogy minden rendben, a tárgyalás jól alakul. De ha ezek a hírek róla szólnak, akkor Henry már nem él, és valaki más üzent neki a férje telefonjáról.

Szorító érzés fojtogatta a mellkasát. Ez nem lehet.

Rákattintott az első hírre, és megnézte a videóbejátszást.

A lelkes, fiatal tudósító elmondta, hogy a két holttestre egy hajléktalan talált rá a raktárban, aki egy nyitva hagyott ajtón át jutott be az épületbe.

Kedd óta több részletre is fény derült.

Az egyik férfi Adam Zhang, ismert helyi vállalkozó, aki az elmúlt időszakban több innovatív technológiai céget is elindított a telített austini piacon. A másik férfit még nem azonosították. A technológiai szektor szereplőit mélységesen megdöbbentette és megrázta a hír. „Később további részletekkel jövünk” – zárta a riporter. A rendőrség arra kér mindenkit, hogy aki bármit látott vagy tud az esetről, az jelentkezzen.

Ha a másik áldozat Henry… vajon miért hívná fel egy névtelen telefonáló? Miért mondaná el neki mindezt?

Lehet, hogy maga a gyilkos hívta? Nála van Henry telefonja?

Felkavarta a gondolat. Próbálta összekapni magát, és vett pár mély lélegzetet. Ne csak ülj ott! Légy olyan, mint Henry! Akkor is próbálj meg valamit tenni, ha látszólag tehetetlen vagy!

Nagy nehezen átvette az elméje felett az irányítást. Az egyik légitársaság honlapján talált egy késő esti houstoni járatot, austini csatlakozással.

Ha siet, még eléri.

2

Ez a meló valahogy nem akart simán menni. Eddig semmi sem a bevett protokoll szerint történt; az meg, hogy a következő célpontja egyenesen felé sétál a New Orleans-i reptéren, csalhatatlan jeleként annak, hogy okosabb lenne lefújni az akciót.

Mender visszatartotta a lélegzetét. Épp most szállt le az austini járatról, erre itt jön vele szemben a nő, és a beszállókapu felé tart.

Megállt és a telefonjára nézett. A nő kézipoggyásza kis híján nekikoccant, amikor elhaladt mellette.

Kirsten North. Pont most készül elutazni. Pont most, amikor ideért, hogy elintézze.

Megáll az ész! Kis híján elnevette magát. Általában hidegvérrel végzi a munkáját, de ez a meló most próbára tette az idegeit.

Követte a nőt a kapuhoz. A járat, amivel Austinból érkezett, nemsokára visszarepül Houstonba. Szinte még le sem szállt a gépről. Vajon ha megpróbál jegyet venni rá, nem jelez be a rendszer? Nem lesz gyanús? Muszáj észrevétlennek maradnia.

Miért repül Austinba?

Mert tudja. Mégis honnan tudhatná?

A nőn tartotta a szemét, de gondosan ügyelt arra, hogy ne nézze folyamatosan. Egy nő megérzi, ha bámulják. A nő remegett. Ideges volt. Mint aki rossz hírt kapott. De ez nem lehetséges. Még nem.

A személyzet nem változott. Ha visszaszáll a gépre, az utaskísérőknek feltűnhet, talán még megjegyzést is tesznek rá.

Fogalma sem volt, hogy szegődjön a nő nyomába Austinba. De mivel busás bónuszt ígértek, meg kellett kockáztatnia. Visszament a beszállópulthoz, és csüggedt arccal beállt a várakozók mögé.

– Most jöttem ezzel a járattal, de kaptam egy sms-t… – A telefonját mutatta, mintha az mindent megmagyarázna. – Apám szívrohamot kapott. Vissza kell repülnöm Austinba… Van még hely a gépen? – kérdezte aggodalmasan.

– Igazán sajnálom! Máris nézem – mondta az utaskiszolgáló. Mender aggódó tekintettel a célszemélyt figyelte. Nem akarta túlságosan magára vonni a figyelmet. A nő időközben leült, a laptopját bámulta, fel sem nézett. Valódi fájdalom gyötörte, míg ő csak mímelte.

– Igen, van még hely – mondta az ügyintéző. Mender szótlanul átnyújtotta a hitelkártyáját. Nem a valódi neve állt rajta.

– Köszönöm.

– Remélem, rendbe jön az apja! Sajnos már csak az utolsó beszálló csoportban van hely.

– Nem baj, jó lesz.

A poggyászát fel sem adta. Úgy volt, hogy a közvetítő révén majd itt, New Orleansban kap új fegyvert. Az Austinban használttól a protokoll szerint megszabadult. Miután megkapta a beszállókártyát – a száma alapján garantált a középső ülés –, keresett egy helyet, ahonnan feltűnés nélkül szemmel tarthatja a célszemélyt.

Hirtelen ráeszmélt, hogy ugyanabban a csoportban lesznek, hiszen a nő is az utolsó pillanatban váltotta meg a jegyét. De remélte, hogy nem. Nem akarta, hogy a célszemély felfigyeljen rá. Baseballsapkát és napszemüveget vett fel; így nagyobb eséllyel maradhat inkognitóban.

A gép indulásra készen állt. A várakozók a légitársaság protokollja szerint beszálló csoportokba rendeződtek. Az A jelű csoport szállt be először, 1–30-ig számozott beszállókártyákkal.

A célszemély és a bérgyilkos egyelőre a helyén maradt.

– B csoport – szólították a következőket. Újabb utasok álltak fel. Úgy néz ki, tele lesz a gép. Necces lesz. Meg kell próbálnia úgy helyezkedni, hogy a nő előtt szállhasson le, így landolás után könnyebben rátapadhat.

Végül a C csoport. A hátramaradók is felpattantak. Aggódtak, vajon lesz-e még hely a poggyászuknak; a párok beletörődtek, hogy esetleg nem tudnak majd egymás mellé ülni; míg többen kezdték felvértezni magukat lelkileg a középső ülés viszontagságaira.

Számsorrendben felsorakoztak. A célszemély közvetlenül eléje került. Még ez is! De nem nézett hátra. Ők voltak az utolsók a sorban. Remélte, hogy a nő nem néz majd rá.

Beszálltak a gépbe. Az utaskísérő széles mosollyal üdvözölte őket, de egyikük sem reagált. Mender végigpásztázta az üléseket. Remélte, hogy a nő meghagyja neki valamelyik középső széket, és előbbre megy, így Austinban előtte szállhat ki. De az utasok minden helyet elfoglaltak.

Látta, hogy már csak két üres hely maradt, a leghátsó sorban. Egymás mellett. Egy középső és egy folyosó felőli. Az ablaknál egy idősebb úr ült nyaktámasszal, könyvvel a kezében.

A célszemély hátranézett. Mender lefagyott.

– Ön magasabb – szólította meg a nő. – Üljön nyugodtan a szélére!

Mender alig tudott megszólalni.

– Biztos?

A nő bólintott.

– Rövid az út.

– Köszönöm! – nézett félre zavartan Mender, hogy kerülje a nő tekintetét.

Eddig elég nehéz szülés ez a meló, ideje a maga javára fordítani a dolgokat.

A nő elfordult, és becsúsztatta a csomagját a feje feletti poggyásztartóba. Mender is feltette a sajátját. A nő elhelyezkedett a középső széken, Mender pedig elfoglalta a folyosó mellettit.

Ki kell találnia, hogy legyen. Megpróbálhat beszédbe elegyedni vele, ha előbb nem, a houstoni reptéren – mindenképpen át kell majd szállniuk –, valahogy ki kell csalnia a tömegből, és akkor elintézheti.

De ha a nő utolsó perces jeggyel megy Austinba, akkor tud a férjéről, és aligha lesz kedve cseverészni, pláne azokkal a szörnyű gondolatokkal a fejében, amik most kavaroghatnak benne. Magán hagyta a napszemüvegét, próbált nyugodtan ülni és előre nézni. A nő ugyanígy tett.

Vajon mi járhat a fejében?, tűnődött. El kell játszania, hogy egyszerűen csak a szomszéd utas, aki véletlenül éppen mellé került a repülőn. Egy arctalan, hangtalan, érdektelen alak. Nem szabad érintkezésbe lépnie vele; nem szabad esélyt adni, hogy bármi módon emlékezzen rá.

Eredetileg az volt a terve, hogy öngyilkosságnak állítja be. Egy reptéren ez nem megoldható. Túl veszélyes. Legjobb, ha észrevétlen marad, kerüli a társalgást és a feltűnést.

Vajon honnan tudja?

Mereven előre nézett. Amikor az utaskísérő megjelent, hogy felvegye a rendeléseket, az ablaknál ülő utas felajánlott a nőnek egy italkupont. A nő elfogadta.

A profilja szerint korábban gondjai voltak az alkohollal, de már két éve leállt. Biztosan nagy sokk érte. Ha iszik, Austinban könnyebben elintézheti. Követi, ahova megy, és tesz róla, hogy minél több alkohol csússzon le a szomorú özvegy torkán, aztán végez vele.

Az utaskísérőre mosolygott, és rendelt egy gyömbért.

3

Morgan hangosan bömbölt, mintha csak átérezné Flora fájdalmát.

A nő odament, megsimogatta a hátát, suttogott neki, s közben azon tűnődött: Vajon egy egyéves gyerek tudja, hogy az apja meghalt? Érzi, hogy valami megváltozott a világban?

Flora Zhang alig aludt, amióta Adamet és az ismeretlen férfit holtan találták. Korán megetette a kicsit, és ledőlt vele a nagyágyra. Épphogy elaludt, a fáradtság legyőzte, amikor Morgan hirtelen megébredt, és nekiállt visítani. Flora felpattant, felnyalábolta, és szemügyre vette, amit ilyenkor kell. Pelus száraz, nózi tiszta. Ölbe vette, és fel-alá járkált vele a szobában.

A gyerekszoba ajtaja halkan megnyikordult. A szomszédja, Jeanne jelent meg az ajtóban.

– Flora? Ha akarod, átveszem…

– Kösz, Jeanne, megoldom.

– Biztos? – Jeanne a hatvanas éveiben járt, divatosan rövidre nyírt ősz frizurát viselt, élénkkék szemét stílusos piros keretes szemüveg mögé rejtette, és mindig higgadt volt a bajban. Amióta Adam holttestét megtalálták és Flora élete darabjaira hullt, rendíthetetlenül mellette állt. Jeanne volt az első, aki a kezdeti sokk után ételt hozott neki, ő fogta a kezét, amikor megpróbálta felfogni a felfoghatatlant, és gyakran átjött Morgant elcsitítani.

– Megoldom – mondta Flora. Jeane bólintott, és behúzta maga után az ajtót.

Jeanne csak jót akart, de most képtelen volt átadni neki a kicsit. Adam meghalt, és egyedül Morgan maradt neki. Szüksége volt arra, hogy ő vegye a karjába. Ide-oda ringatta, minden dalt eldúdolt, amit Morgan szeretett, régi altatókat, amiket Jeanne-től hallott, néha elmismásolta a szöveget, ha nem volt biztos benne, s bár a pici már nem sírt annyira, csak nem akart elcsendesedni.

Adam. Néha ott állt az ajtóban, és figyelte, hogyan próbálja elringatni a nyűgös Morgant, mintha a sírás valami kényelmetlenség volna, s ő éppen elbírálná az asszony teljesítményét. Egyszer, amikor Morgan elaludt a vállán, de még nem akarta lerakni, Adam megjegyezte: „Tudom, hogy nem vagyok egy mintaapa. Bárcsak az lennék!”

Úgy mondta, mintha megfeledkezett volna magáról, szinte pironkodva, majd átvette tőle Morgant, befektette a kiságyba és visszakísérte Florát a hálóba. Feleséget akart, és gyereket, de miután megvolt neki, Flora azt érezte, hogy egyre közönyösebb. Mintha rádöbbent volna: ennyi lenne az egész? Flora szerelmes volt belé, de néha eltűnődött, vajon a férje is szereti-e őt. Beszélnie kellett volna vele. Rá kellett volna kérdeznie.

De az ajtófélfát most senki nem támasztotta. És már soha nem is fogja.

Morgan sírt és nyugtalanul ficergett a karjában.

Az ajtó megint résre nyílt, és egy pillanatra azt remélte, Adam az, és hogy az elmúlt két nap csak egy torz álom volt.

De csak Jeanne nyitott be megint.

– Kérlek, hadd segítsek! Tudom, hogy kimerültél…

– Szeretném, ha Morgan most az én közelségemre vágyna. Szeretném én elcsitítani… – próbálta moderálni a hangját. – Miért nem akar engem? Érzi, hogy mi zajlik bennem?

– Ó, szívem! Csak nyűgös egy kicsit, és nem találja a helyét. Nem sokra megy veled, ha ki vagy merülve. Gyere, add csak ide!

A fáradtság győzött, így átadta Morgant Jeanne-nek, aki gügyögött neki és megcirógatta a hátát, kicsit másképp, mint Flora, és Morgan máris nem sírt annyira.

Ő jobban megnyugtatja, mint én, gondolta Flora, és ettől csak még rosszabbul érezte magát. Érzi rajtam a félelmet és a fájdalmat. Jobb lenne semmit nem érezni.

Halkan behúzta az ajtót, és lesétált a konyhába. A pultra pillantott. Még több ennivaló. A szomszédok, beleértve Jeanne-t és a férjét, Milót, szünet nélkül hozták az ételeket.

Teddy Chao az asztalnál ült, és a laptopját bújta, de amint meglátta Florát, félretette és felállt. Ez volt az egyik csalhatatlan jele, hogy az életed mindörökre megváltozott; az emberek most nem a telefonjukat, a tabletjüket vagy a laptopjukat bámulják, ha ott vagy, hanem téged.

– Morgan jól van? – kérdezte Teddy. Jóképű, fiatal srác volt, a húszas évei elején. Adam stratégiai asszisztense, pártfogoltja és távoli unokaöccse, aki két éve náluk lakott, amióta lediplomázott.

– Igen. Úgy tűnik, Jeanne-nek sikerült megnyugtatnia. – Próbálta kizárni a keserűséget a hangjából.

– Hozhatok neked valamit? Egy teát?

Az elmúlt két napban többször kínálták teával, mint egész addigi életében.

– Kösz, nem. Min ügyködsz?

– Az Adam által felkarolt cégek dolgozói tucatjával írnak. Részvétüket fejezik ki, támogatásukról biztosítanak. Nekik válaszolok. Megőrzöm az összes e-mailt. Ha akarod, majd elolvashatod.

– Kösz. – Talán megnyugtatnák az együttérző üzenetek azoktól az emberektől, akik ismerték őt, akik ténylegesen időt töltöttek vele. Többet, mint amennyit egymással töltöttek mostanság. De most nem szívesen gondolt erre. Adam vállalkozása… eddig eszébe sem jutott. – A cége… meg sem kérdeztem, mi lesz az emberekkel.

Adam meghalt, de a cégek, amiket felépített, és a sorsok, amelyekre hatással volt, továbbra is léteznek.

– Emiatt ne aggódj! Shawnnal mindent kézben tartunk. – Shawn volt Adam üzlettársa a Zhang Townsend nevű befeketési cégben.

– Rendben. Valamikor azért majd beszéljünk róla, mi legyen.

– Szerintem Shawn ki akarja vásárolni Adam üzletrészét. Még nem mondta, de…

Flora leült, és észrevette, hogy Morgan már nem sír. Biztos elaludt. Jeanne-től, nem tőle.

– Én szeretnék maradni, és Shawnnal dolgozni – mondta Teddy.

Pénzük rengeteg volt, emiatt nem kellett aggódnia. De ő előtte is dolgozott, amíg Adam még egyetemre járt, és akkor is, amikor a férje és a társa két összetolt íróasztalból felépítette a dél legnagyobb kockázatitőke-befektető vállalatát. Nem volt biztos benne, hogy el akarja adni a részvényeit.

– Meglátjuk – mondta. Teddy bólintott.

– A temetés… – kezdte Teddy, mintha gyűlölné ezt a szót. – Még nem tudjuk, hogy a rendőrség mikor adja ki a testet… Akarsz előtte búcsúztatást?

Flora a halántékát dörzsölte.

– Még nem tudom.

– Rendben – mondta Teddy olyan hangsúllyal, mintha egyáltalán nem lenne rendben. De Florát ez nem érdekelte. Teddy sok tekintetben olyan volt, mint Adam. Például abban, ahogy az ügyeit intézte. Precízen, pragmatikusan, üzletszerűen. De amíg nem tudja, miért halt meg férje, amíg nem tudja, mi történt, addig bizarr azon gondolkodni, hogy mit mondana róla az egybegyűlteknek. Olyan, mintha mielőbb sírba akarná tenni.

– Sajnálom! – mondta Teddy. – Nem akartalak sürgetni.

Nyilván ő is csak segíteni akar. Mindenki azt akar. De ezen nem lehet segíteni. Sehogy sem. Voltak időszakok a házasságukban, amikor egyedül érezte magát, de ez az egyedüllét most más. Nem tudta, mihez kezdjen. Az első két nap tompa zsibbadtságban telt, amolyan robotpilóta-üzemmódban, de lassan kezdte felfogni, hogy Adam tényleg elment. Az egész további élete úgy terült ki előtte, mint egy hosszú, ködbe vesző út, amit nem lát.

A lépcsőre pillantott. Jeanne jött le éppen.

– Morgan megnyugodott… már nem sír.

Örülök, hogy neked elaludt, akarta mondani Flora, de nem jött a szájára.

– Épp a búcsúztatásról beszéltünk – mondta Teddy. – Hogy egyelőre még várunk vele.

– Flora, ha Milóval segíthetünk a szervezésben, csak szólj! – mondta Jeanne.

– Kösz, nem kell. Még nem készültem fel sem a búcsúztatásra, sem a gyászmisére. Talán az adománygyűjtő est szombaton… az is jó lesz egyfajta tiszteletadásnak. Sokan ott lesznek, akik ismerték.

– Jó, persze – mondta Jeanne diplomatikusan. Teddyre nézett. – Ha gondolod, itt maradok éjszakára!

– Kösz, megleszünk – mondta Flora. – Add át üdvözletem Milónak, és még egyszer köszönök mindent! – Megölelte Jeanne-t, aki búcsúzás előtt még felajánlotta, hogy reggel szívesen átjön, ha szükségük van rá, majd jó éjt kívánt és elment.

– Ott akarsz lenni az esten? Tudom, hogy Adamnek sokat jelentene, de… – Teddy elnémult.

– Semmi mást nem akarok, mint tudni, miért történt. – A fiúra nézett. – Miért… miért kellett ennek történnie? Miért halt meg Adam? Miért kell Morgannek apa nélkül maradnia? Miért? – ismételgette, s közben úgy érezte magát, mint egy ostoba gyerek.

– Nem tudom.

– Te ismerted a… az üzleti partnereit. Volt valaki, akinek csípte a szemét?

– Nem. Természetesen nem. Mindenki szerette Adamet.

– Valaki mégsem, Teddy. A saját üres raktárjában ölték meg. Odament, hogy találkozzon valakivel… az alku befuccsolt, és az illető bedühödött rá…

– Nem, szerintem az egész csak véletlen… Tudom, hogy keresed mögötte az értelmet, de nincsen. Valaki egyszerűen csak megláthatta a raktárnál a menő Mercedesével, és úgy döntött, hogy kirabolja. – Teddy felemelte az egyik edény fedelét, és porciózni kezdte az adagokat.

Flora felállt, és az ablakhoz lépett. A Lady Bird-tóra néző dombteteji házukból jól látszottak Austin belvárosának fényei a tó túloldalán.

Tisztán látta a toronyházat, amelyben három hete Adam meglepte őt egy tetőtéri luxusapartman kulcsával. Azt tervezték, hogy két hónap múlva odaköltöznek. Legalábbis Adam. Flora szerette a lakehaveni otthonukat, a segítőkész szomszédokat, mint amilyen Jeanne és Milo is volt, és legfőképpen a csendet. Ma már egyre többen laktak a belvárosban, de ott az a hatalmas forgalom és az állandó dudálás. Nem tudta, hogyan tudná a kicsi megszokni, pláne egy toronyházban. Udvaruk sem lenne. Adam azt gondolta, örülni fog neki. Emlékszik az automatikus mosolyára, de legbelül azért lefagyott. Még csak meg sem beszélte vele. Mit gondolt igazából róla, ha azt hitte, hogy simán rábólint a költözésre, így, látatlanban? Azt gondolta, ennyire ismeri, mikor egyáltalán nem ismerte?

A lakásvásárlás azt mutatta, hogy talán ő sem ismerte a férjét eléggé, és ez nyugtalanította.

– Számomra sosem lesz értelme – felelte Flora.

– Nem így értettem… – mondta Teddy. – A rendőrség biztosan elkapja a tettest. Reménykednünk kell.

A remény kegyetlen dolog, gondolta magában Flora.

Teddy egy kis csirkeragut mert a tányérjára, mellé salátát és brokkolit.

– Az emberek annyi ételt hoztak ide, Flora, muszáj valamit enned!

– Nem vagyok éhes.

– Ebédet sem ettél.

– Egy falat sem megy le a torkomon…

– Morganért. Az ő kedvéért. Kérlek!

Teddynek igaza volt. Flora leült, és kötelességtudóan hozzáfogott. De csak nyelte a falatokat gépiesen, és kortyolta hozzá a pohár vizet, amit Teddy öntött neki.

A hatalmas ablakon át a toronyházat nézte, ahová költözni akartak…

A lakásban égett a villany.

Biztos volt benne. Ez meg hogy lehet?

Elvileg nincs ott senki.

Valaki mégis.

Miért történt mindez? Miért? Talán a válasz épp ott van abban a kivilágított lakásban, amit a férje vett neki a tudta és megkérdezése nélkül.

Felkapta az asztalról a tárcáját.

– Hova mész? – kérdezte Teddy.

– Muszáj levegőznöm egyet – mondta. – Legalább egy kicsit. Addig, légy szíves, nézz rá Morganre! – Úgy döntött, nem említi Teddynek, hogy látta a fényeket. Még szólna a házkezelőnek, és nekiállna kérdezősködni. Muszáj kimozdulnia a házból.

– Rendben, elviszlek! – állt fel Teddy. – Megkérem Jeanne-t, hogy jöjjön vissza.

– Ne. Egyedül akarok lenni. – Az elmúlt két napban teljesen elzsibbadt, lebénult. Muszáj volt valamit csinálnia, hogy ne poshadjon be teljesen. Hogy szívjon egy kis friss levegőt.

– Flora… – szólt utána Teddy.

De már nem várta meg, mit akar, becsukta az ajtót.

4

Houston csak egy kőhajítás. Kirstené volt az utolsó előtti beszállókártya, így két férfi közé szorult a mosdó előtti sorban. Ha két nő lenne a szomszédja, az egyiknek bizalmasan megsúgná: Attól félek, a férjemet megölték. Őrültség volna egy idegennek elmondani. Behunyta a szemét.

Amikor az utaskísérő megjelent, hogy megkérdezze, kérnek-e valamit, először nem válaszolt. Egy sör jólesne, gondolta. Az öregúr az ablaknál rendelt egyet.

– Van pár italkuponom – mondta a férfi. – Adok egyet – terítette ki a kuponokat, mint valami kártyapaklit. Mély, reszelős hangja volt.

– Egy sört, legyen szíves! – nyögte ki Flora, és lehajtotta a tálcáját. Mintha nem is magát hallotta volna. A szélen ülő férfi gyömbért kért.

Az utaskísérő elvette a kupont, rögzítette a tabletjén a rendelést, és elment.

– Köszönöm! – mondta Kirsten az öregúrnak.

– Szívesen. Jól van, hölgyem? – nézett rá kérdőn, egyik szemöldökét felhúzva.

– A férjem lebetegedett az üzleti útján. Hozzá igyekszem – szaladt ki belőle a hazugság, ami végső soron nem is volt akkora hazugság.

Közel állt az igazsághoz. És kiderült belőle, hogy férjnél van és momentán fontos dolgok foglalkoztatják – ha a férfi netalán azt hinné, hogy egy italkupon feljogosítja az egész útra szóló csevegésre.

A folyosó mellett ülő férfi megköszörülte a torkát, és nekilátott a fedélzeti magazin hátoldalán levő keresztrejtvénynek.

– Sajnálattal hallom! – mondta az öregúr.

– Biztosan, rendbe jön – mondta Kirsten, mert ha nem, nem kéne innia.

Az utaskísérő visszatért az italokkal, és letette a sört Kirsten tálcájára.

– Köszönöm! – hálálkodott az öregúrnak a kuponokért.

– Tényleg jól van? – kérdezte a férfi. Kirsten azon vette észre magát, hogy a sört bámulja.

– Persze – vágta rá. – Jól vagyok.

Lelőtték. Egy gazdag emberrel együtt, akiről sohasem hallott, egy olyan városban, ahol elvileg nem is kellett volna lennie.

Levette a dobozról a műanyag védőkupakot, és felpattintotta a sört. A szájához emelte a dobozt; az első hűvös korty olyan érzés volt, mint amikor az erős szél kicsap egy ajtót. Egy pillanatig a szájában tartotta az italt, nem nyelte le. Arra gondolt, hogy visszaköpi a pohárba.

De lenyelte, és máris érezte a vérében az első édes hullámot. Megint belekortyolt, most egy nagyobbat.

Majd jót nevetünk rajta! Csak egy rossz tréfa. Nem halhatott meg. Nem lehet igaz.

– Jó szomjas! – jegyezte meg az öregúr.

Kirsten ujjai izgatottan remegtek a sörösdoboz hűvös falán.

* * *

Kirstennek szerencséje volt. A csatlakozó járat beszállókapuja a Houston Hobby Repülőtéren épp az érkező járat utaskijárója mellett volt. Hát nem jó jel?

És volt egy bár is a kapuk mellett.

Felült a bárszékre. A hely nem volt zsúfolt.

Minden bátorságát összeszedte, és felhívta Zachet.

A férfi harmadik csörgésre felvette.

– Szia! – szólt bele. – Mi újság?

A szégyentől és a félelemtől Kirsten egy pillanatra nem kapott levegőt.

A pultos letette eléje a kért martinit.

Két olajbogyó, cseppnyi vermut, jéghideg pohár.

– Kirsten? – Volt valami Zach hangjában, mintha hallotta volna Kirsten elakadt sóhaját.

– Kérdezek tőled valamit, és szeretném, ha őszintén válaszolnál!

Zach csendben hallgatta.

– Henry belekeveredett valami rosszba? – kérdezte Kirsten.

Öt másodperc néma csend.

– Rosszba? – kérdezett vissza a férfi.

– Amibe nem kellett volna.

– Miért kérdezed?

– Csak válaszolj!

– Úgy érted, olyasmibe, amihez nekem is közöm van?

– Nos?

– Nem. Tudod, hogy Henryvel nem beszélünk sokat. Miért kérdezel tőlem ilyet?

– Houstonban vagyok. Várom a repülőgépet. Valaki felhívott Henry mobiljáról, és azt mondta, Henryt megölték Austinban. Henry nekem azt mondta, New Yorkban van. Üzleti úton. De pár napja nem beszéltem vele, csak sms-t írt.

Zach nagyot fújtatott.

– És hittél a hívónak?

– Semmi jele, hogy New Yorkban lenne. Sem az e-mailjei közt, sem a hitelkártyáján semmi nem utal arra, hogy repülőjegyet vagy szobát foglalt volna.

– Biztos valami beteg tréfa.

– De az ő mobilja volt. A hívó azt mondta, lelőtték Austinban. Megnéztem a neten, és hétfő este tényleg lelőttek ott két embert. Kedd reggel találták meg a holttestüket. Több helyi portál is írt róla.

– Na jó, lassíts! Ismételd meg!

– Jól hallottad! – A martinire nézett. Csábító volt.

– Te ittál?

– Csak egy ásványvizet rendeltem.

– Ne igyál!

– Nem vagyok alkoholista, csak leültem a bárban.

– Arra a váró is alkalmas. Menj oda! Közben hallgatlak. Kérlek!

– Zach. Mi van, ha igaz? – Henryn kívül Zach volt a legközelebbi családtagja.

– Nem igaz. Ne pánikolj! Nem lehet Henry.

A bárszéken ült. A martini csábítóan csillogott. Megízlelte: a jéghideg nedű kellemesen bizsergette a nyelvét. Gondosan ügyelt arra, hogy ne kortyoljon túl nagyot, nehogy Zach meghallja.

– Te mit csinálsz? – kérdezte Zach. Mintha a telefonon keresztül is látná.

Muszáj volt letennie az italt. Eltolta magától, hagyott pár bankót a pulton, és elindult a váró irányába.

– A kapu felé sétálok. Örülsz?

– Utánad megyek Austinba – mondta.

– Addig ne, amíg nem tudjuk, igaz-e.

– Nem akarom, hogy egyedül légy. Soha nem hagylak magadra a bajban!

– Tudom. Megleszek. Már így is eleget tettél értem. – Hirtelen elhallgatott. Tudta, hogy erről soha nem szabad beszélniük.

– Rendben. Ha valaki felhívott volna a telefonodról, és azt mondta volna, amit neked mondtak, azonnal rohannék oda, ahol vagy.

Kirsten megtorpant.

– Tudom.

– Amint megtudsz valamit, hívj! – Megköszörülte a torkát. – Mindegy, milyen késő van!

– Rendben.

Kirsten visszanézett a bárba. A pultos elvitte a martinijét. Elköszönt a fogadott fivérétől, kinyomta a telefont, és leült a váróban.

Mender követte, kissé lemaradozva, és a telefonját bámulta, mint a legtöbb ember a reptéren. A nő az austini járat beszállókapujával szembeni bárban ült le. Most nem volt akkora tömeg, a New Orleans-i járathoz képest.

Tovább lépdelt. Kiszemelt egy alkalmasnak tűnő helyet, ahonnan feltűnés nélkül figyelhette. A nő martinit rendelt, majd telefonált. Zaklatottnak tűnt.

Megcsörrent Mender telefonja. Annie.

– Szia, szivi! – mondta.

– Hiányzol! Milyen volt a napod?

– Zűrös, de minden oké. Te hogy vagy?

– Egyre jobban rugdal… leszakad a hátam. És elfogyott a fagyi.

– Szegénykém! – Bárcsak otthon lehetne, gondolta Mender, és odabújhatna mellé az ágyban. A lány szeretett az oldalán feküdni; a kilencedik hónapban csak így tudott kényelmesen elhelyezkedni. Mender kiflipózban hozzásimult, tenyerét a duzzadó pocakra tapasztotta, hogy érezze, ahogy mocorog. Azt hitte, mostanra már otthon lesz, de még akad egy extra meló, a pénz pedig jól jön.

Mondhatott volna nemet is, de akkor nem kapja meg a teljes összeget. Egy kisbaba viszont drága, és megígérte Annie-nek, hogy a kicsi születése után fél évig nem dolgozik. Kellett a pénz, így el kellett végeznie a melót.

– Kibírom. Hogy ment a tárgyalás az ügyféllel? – kérdezte a lány.

– Jól. Pár napig még lehet, hogy szükségük lesz rám.

– Jaj, drágám, mi van, ha a pici előbb megjön? – Annie hangja kissé megemelkedett, ami meglepte Mendert, mert Annie nem volt az az aggodalmaskodó típus.

– Nem fog. Nemsokára otthon leszek.

– Rendben – mondta a lány, de nem tűnt túl nyugodtnak.

– Ha nem tudsz aludni, hívj fel!

– Neked is ki kell aludnod magad, hogy friss maradj! – mondta a lány. – Most szépen végezd el ezt a munkát; miattam ráérsz utána is aggódni!

Igaza volt.

– Szeretlek!

– Én is szeretlek! Aludj jól! – mondta a lány, és letette. Mindig ő tette le először, mert hitt abban, hogy mindig lesz holnap. Mender már nem volt ebben ennyire biztos.

A hívás alatt végig Kirsten Northon tartotta a szemét. Látta, hogy a nő otthagyja a martiniját a pulton – biztos meggondolta magát az itallal kapcsolatban, kár, gondolta –, majd utána felhív valakit. Zaklatott volt.

Tudja. De mégis honnan? Talán közelebb ülhetett volna hozzá, hogy hallja, mit mond, de túl kockázatos lett volna. Semmiképp nem keltheti fel a nő figyelmét, nem veheti észre újra.

A nő átment a váróba. Mender egy sorral hátrébb ült le. A nő háttal ült neki, de innen jól szemmel tarthatta.

A repterek zsúfoltak, rengeteg a biztonsági őr. Rengeteg a szemtanú. Egy ilyen helyen minden eddiginél nagyobb kihívás követni a célszemélyt. Lehet, hogy a nő azért hívott fel valakit, hogy menjen ki elé, de az is lehet, hogy telekocsit rendel, taxit fog vagy autót bérel. Ha arra kéri a telekocsi- vagy taxisofőrt, hogy kövesse a nőt, emlékezni fognak rá, és ilyenkor általában a címet is meg kell adni. Márpedig ő nem tudta, hogy North hová tart.

Most aztán törheti a fejét! Mégis hogy eredjen a nyomába?

Tartalom

1 Csütörtök

2

3

4