Nógrádi Gábor

ALATTUNK A KINCS

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Sorozatterv és illusztráció: RITTER OTTÓ

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 115 2 (epub)

ISBN 978 963 603 116 9 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

BOLOND BESZÉD?

Az osztályterem ablaka nyitva. Valaki énekelget az utcán.

Az éneklőnek dörmögős, reszelős, öreges hangja van.

„Több énekem nincsen,

alattunk a kincsem,

tudom én, tudom én,

nem leszek mindig szegény.”

A 4. b csintalanabb gyerkőcei kuncognak.

Persze Sipos Tomi kezdi. Vigyorogva pislog az ablak felé, rozsdavörös haja ezerfelé áll.

Tomi kezdi a nevetgélést, a tüsihajú, szemüveges Pap Feró meg a kövérkés Vatta Gabi folytatja. Persze vihognak a lányok is: a pisze orrú Szép Olgi, a vékony, magas Tóth Mara, a pici, fürge Bencze Edina, akit Dinának becéznek.

Nevet az egész 4. b.

Erzsike tanítónő, akit a gyerekek Tancsinénak hívnak a háta mögött, becsukja az ablakot.

Aztán megfordul, és a nevetgélőkre néz.

Nem mond semmit, csak néz a szépségesen szép kék szemével komolyan.

A nevetgélés lassan abbamarad.

Sipos Tomi jelentkezik.

A tanítónő összevonja a szemöldökét.

Tomi sokszor megzavarja az órát. Megzavarja nem oda való kérdéseivel.

– Mondd, Tomikám, mondd! – sóhajt Erzsike néni, és kissé félrebillenti a fejét, mint a kíváncsi kutyus, ha kedvenc játéka nevét hallja.

Tomi felpattan a székéről.

– Én ismerem azt a bácsit, aki énekel! Bolond Bélának hívják.

Az osztály persze megint vihogni kezd.

„Bolond Béla! Bolond Béla!”

Mindenki tudja, hogy a kisvárosban, Zeréndváron, ahol élnek, a furcsa, énekelgető öreget Bolond Bélának csúfolják. Mégis vicces, hogy Tomi kimondja, ki meri mondani a bácsi csúfnevét. Ez a Tomi!

– Nem így hívják! – mondja a tanítónő, és némi fenyegető lendülettel felemeli a kezét, tenyérrel kifelé, mint aki megállít valakit, vagy azt mondja, hogy: „vigyázz a szádra, Tomi, mert holnap téged csúfolnak, és neked sem esik majd jól!”

Csend van az osztályban. Mindenki kíváncsi, mit mond szeretett Tancsinénijük.

Ő azonban nem akarja bolondbélázással tölteni az időt. Tanítani szeretne. Környezetismeret-óra van. „Bár a környezetünkbe – gondolja a tanítónő –, tehát Zeréndvár életébe, éppenséggel az énekelgető idős ember is beletartozhat… Ő is a környezet, a város része.”

– Nem így hívják a bácsit – ismétli, és komolyan folytatja: – Katona Béla a neve. Legalábbis mi így ismerjük. Így nevezte el a város. A valódi nevét nem tudjuk. A háborúban megsebesült, és a memóriája… Szóval az emlékezete nagy részét elvesztette. Van, amire emlékszik, van, amire nem. A nevére éppen nem. Nem kellene csúfolni. Mióta itt él, énekelget. Van még kérdés?

Mint amikor kinyitják a csapot, és ömlik a víz, a negyedikesek egymás szavába vágva kiabálnak:

– Hogy’ sebesült meg?… Az ovival szemben lakik… Ja, az a dilis öreg?… Anya mondta, már százéves… A fején mindig ugyanaz a sapka van!… Igen, igen, télen, nyáron!… Az a zöld csákó? Aha! Az katonasapka, te!… Lehet, hogy iszik. A részegek szoktak danolászni az utcán: la-la-la-la-la-la-la!… Mindig azt énekli, hogy kincs van a talpunk alatt… Hol? A pincében?…

Erzsike tanítónő ismét felemeli a kezét.

A 4. b elhallgat.

A tanítónő az asztalához sétál, és szembefordul az osztállyal.

– Gabi, azt kérdezed, hogyan sebesült meg. Felrobbant a közelében egy gránát, és légnyomást kapott. Edina, azt kérdezed, van-e már százéves. Annyi nincs, de majdnem. Kilencvenöt talán. Mara jól mondja, mindig ugyanaz a zöld sapka van a fején. A katonasapkája. Ferike szerint az öreg iszik, azért énekelget…

– Bocsánat! – áll fel Pap Feró, és megigazítja a szemüvegét. – Nekem az unokatesóm mondta…

– Az unokatestvéred téved! – inti le a tanítónő a fiút. – Talán Béla bácsi is iszogat, mint sajnos Zeréndváron sokan, de én még nem láttam részegen. Végül pedig Olgi kérdezte, hogy mi igaz a város alatti pincéről. Az nem pince, hanem pincerendszer. De mondhatjuk alagútrendszernek is. Még a középkorban, hatszáz-hétszáz évvel ezelőtt építették. Oda bújtak az emberek a tatárok meg a törökök elől. Róluk tanulunk később. Akkor is odamenekültek a zeréndváriak, amikor járvány volt. Sajnos, már ti is tudjátok, mi az a járvány…

– Az én Papám is beteg lett, de meggyógyult – szól közbe Szép Olgi.

– Örülök neki! – mondja a tanítónő. – Szóval oda le, a föld alá menekültek az emberek az ellenség meg a betegségek elől. De ma már azokat az alagútjáratokat nem szabad használni. Életveszélyes. Szigorúan tilos lemenni. Több helyen ledőlt a fal, beszakadt a mennyezet. Bármikor, bárhol beomolhat.

Sipos Tomi felkapja a karját a levegőbe. Majd kiesik a padból, úgy nyújtogatja a kezét. Ő így szokott jelentkezni.

– Erzsike néni! Erzsike néni!! Fontos! – lihegi, mint akinek ki kell mennie vécére, de azonnal.

– Tessék, Tomi! Mi olyan fontos?

Tomi felugrik, és hadarni kezd.

– Lehet, hogy tényleg kincsek vannak a pincealagútban? Lehet, hogy a Bolond… vagyis, bocsánat… a Béla bácsi igazat énekel? Anyukám sokszor hallotta kislány korában… A nagybratyóm meg egyszer azt mondta, hogy talán oda rejtették a katonák, amit összeraboltak a háborúban.

– Szó sincs róla, Tomika! – mosolyodik el Erzsike tanítónő. – Az alagutakat, a járatokat a háború után sokszor átvizsgálták, hogy nincsenek-e ott fegyverek, bombák. Vagy nem rejtőzik-e még ott valaki, katona, ellenség. Hidd el, ha lett volna odalent kincs, vagy bármi értékes dolog, megtalálják! Béla bácsi énekelget ezt-azt, de amit mondogat, az csak egy szegény idős, sérült ember képzelgése. Bár lenne ott kincs! Nagy szükségünk volna rá. Épülhetne végre egy nagy tornaterem, hogy ne az udvaron vagy éppen az osztályban kelljen megtartani a testnevelésórát. Aztán meg új orvosi rendelő kellene Zeréndváron. Meg egy öregek otthona. Régóta tervezik. Egy olyat például, ahol Béla bácsi is jobban érezné magát, mint az óvodával szemben, Szabóéknál a kerti kunyhóban, ahol lakik. Szabóék dolgoznak, nem tudnak már figyelni, vigyázni rá. Nem tudják gondozni, ápolni…

Felzeng az óra végét jelző dallamos csengő.

– És ha mégis van kincs valamelyik alagútban? – kiáltja Tomi. – Csak nem találták meg! És ha mégis?

Erzsike tanítónő nem-et int a kezével.

– Kincs az nincs, Tomika, de az órának vége van! Ezt jól elbeszélgettük!

A Dina névre hallgató pici Bencze Edina odaszalad a tanítónőjéhez, és átöleli a derekát, ahogy szokta.

– Ez volt a legjobb környezetismeret-óránk! Beszélgessünk így máskor is!

Az osztály zajong, hogy: igen! igen! A tanítónő nevet, hogy: na, persze! na persze! Csakhogy ez nincs a tananyagban.

Aztán indul mindenki ebédelni vagy haza, mert dél van, és a 4. b-nek aznap ez volt az utolsó órája.

De a titok, a rejtély magocskája, amelyet az öreg éneke és a tanítónő magyarázata elültetett a fejekben, virágozni, lombosodni kezd a fantázia, a képzelet talajában, ahogy egy rendes magocskához illik.

ÉS HA MÉGIS?

– Tuti, hogy ott a kincs! – mondja Sipos Tomi délután, amikor Pap Feróval meg Feró kutyájával, Dodóval szokásuk szerint lemennek a parkba.

Ferónak drótszőrű foxterrierje van. Vörösesbarna foltokkal tarkított fehér a kutya szőre. Ennek az ebnek olyan sokat kell mozognia, játszania, szaladgálnia, mint egy gyereknek. Vagy többet. Vidám, okos, ügyes állat. Nagyon szeret játszani. A fajtája onnan kapta a nevét, hogy régen rókára vadásztak vele. Fox: róka angolul. A föld alatti járatokba is bemegy a ravaszdi után. Terra: föld latinul. Így lett foxterrier.

Vatta Gabi később jön a barátai után a parkba. Aztán megérkeznek a lányok is: Szép Olgi, Tóth Mara és Bencze Edina. A lányok mindig együtt jönnek, mert egyedül nem engedik el őket.

Persze rögtön Dodót kezdik ölelgetni. Imádják a kutyát. Minden kutyát, de ezt a foxit különösen.

A hat 4. b-s már az óvodában is egy csoportba járt, és elsős koruk óta bandáztak. Így hívták a szülők a kis csapat találkozásait, amikor észrevették, milyen jól érzik magukat együtt. Játszanak, kutyáznak, kirándulnak, strandolnak, megünneplik egymás születésnapját, chatelnek, filmeket néznek. És még az is előfordul néha-néha, hogy együtt tanulnak.

– Honnan veszed, hogy ott a kincs? – kérdezi Vatta Gabi, akinek a szája szélén még ott barnáskodik az útközben kapkodva befalt csoki nyoma.

– Tudom, mert… – kezdi Tomi, de Tóth Mara közbevág:

– Ne mondd meg neki, ha nem ad csokit!

– Milyen csokit? – kérdezi Vatta Gabi ártatlan pislogással.

– Ami ott van a zsebedben! Tudom, hogy van nálad. Ismerlek. Mindig van nálad!

– Azt délutánra tettem el – mondja a fiú.

– Eltetted? Jó! – emeli fel a hangját Mara, ahogy a mamája szokta otthon, ha dühös. – Akkor menj haza, és edd meg délután egyedül otthon, irigy kutya!

A többiek hallgatnak, néznek, várnak.

Tudják, mi következik. Mindig ugyanaz következik.

– Jól van – motyogja Gabi, és előveszi a zsebéből a féltve őrzött fél tábla csokit ezüstpapírban. – De legalább két kockát hagyjatok nekem. Én már egy óra múlva éhes leszek.

– Hat van összesen. Mindenkinek egy kocka jár – állapítja meg Mara, és szétosztja a csokoládét.

– Akkor mondom a kincset! – rágja szét gyorsan a saját adagját Tomi, és már hadarja is: – Apát ma kérdezgettem. Persze óvatosan, mert nem szeret a háborúról beszélni előttem. De mondtam neki, hogy környezetórán éppen a világháború volt a téma. És az öreg éneke meg behallatszott. „Kicsoda ez a bácsi? – kérdeztem apát, mint aki nem tudja. – És miért énekelget?” Apa imád tanítani. Tanító akart lenni, de aztán inkább hentes lett, mert a szülei azt akarták. Szóval apa azt mondta, hogy a Bolond Béla tényleg katona volt. A többi katonával menekült. Üldözték őket. Lőttek utánuk. Az öreg itt sebesült meg Zeréndváron, ahogy Tancsiné mondta. Gránát robbant mellette, ahogy Tancsiné mondta.

– Na és? Na és? – kérdezik a lányok. – Mi van a kinccsel, amiről énekelget?

– Hát ez az! – kiált fel Tomi. – Apa erről nem beszélt, de én gondolkodtam. Bolond Béla csak onnan tudhat a kincsről – figyeljetek! –, hogy ő is ott volt, mikor eldugták! Értitek? Azokkal volt, akik eldugták! Hoppá! Vettétek az adást? Aztán felrobbant mellette egy gránát. Megsérült a feje, és egy kicsit… Szóval gyagya lett. Gondolom, kórházba került. A katonatársai meg közben elmentek. Ő maradt. Nem volt családja. Vagy volt, de ő nem emlékezett rájuk. Ez az! Ez az! Nem emlékezett rájuk! Van ilyen. Olvastam egy könyvben. A kincsre emlékszik, a családjára nem. Hallottátok Tancsinét: a nevére sem emlékezett. Elkeresztelték Katona Bélának. A Szabó bácsiéknál lakik az ovival szemben, tudjátok ti is. Apa is mondta. Befogadták. Amíg bírta, gondozta a kertet. Most meg őt gondozzák.

A gyerekek nézik Tomit, és nem tudnak mit mondani. Tomi meg izgatottan lihegve a többieket nézi, mert ő sem tud többet mondani. A kutya meg ide-oda ugrál a gyerekek között, és ugat, mert ő csak ennyit tud mondani.

Edinának jön meg a hangja először.

– Meg kell keresni!

– A kincset? – bambul a lányra Vatta Gabi.

– Nem! Az öreget. Meg kell keresni! Beszéljünk vele. Ha igaz a kincs, meg igaz, hogy lent van, meg igaz, hogy ő ott volt, akkor többet is tud mondani. Ha emlékszik… Majd én kiszedem belőle! Tudom, hogyan kell. Egyszer apa bevitt a rendőrségre, mert anya dolgozott, és nem volt, aki vigyázzon rám. Apa nyomozó, tudjátok, nem titok. Na, szóval, egyszer vele voltam, és hallottam meg láttam, mikor kikérdezte a tolvajokat. Olyan szobába vitt, aminek az egyik oldala tükörüveg. Én láttam meg hallottam mindent, de a tolvaj nem tudta, hogy a másik oldalról figyelem.

– Ja, azt ismerem! – szól közbe Feró. – Filmekben is van! Detektívtükör, vagy mi.

– Persze! Filmekben is van – folytatja Dina. – De én ott voltam, ahol ez tényleg van. És megfigyeltem a vallatást. Tudom, mit kell kérdezni, meg hogyan kell beszélni a gyanúsítottal! Így nevezik, aki nem bűnös, de már majdnem. Mert még csak gyanúsított. Szóval, gyerünk! Vallassuk ki!

– Jó! – mondja rögtön Tóth Mara. – De vigyünk valami ajándékot! Úgy illik.

Tomi beharapja az alsó ajkát, és bólogat, hogy mutassa: nagyon egyetért a javaslattal.

Olgi felsikkan, összeüti a tenyerét, és berohan a bokrok közé.

Senki sem vihog rajta, mert oviskora óta mindenki ismeri.

– Szuper, szuper! – liheg Gabi, és a szája széléről lenyalja a csoki nem létező nyomát.

Feró pedig boldogan pislog a szemüvege mögött, és csak annyit mond:

– Te nagyon okos vagy, Dina!

– Tudom – jegyzi meg Dina, és megy Olgi után.

A VALLATÁS

Szabóék valóban az óvodával szemben laknak. Kis ház, nagy kert, sok gyümölcsfa és zöldség meg virág katonás rendben, ahogy egy „Tiszta udvar, rendes ház” táblával kitüntetett lakóhelyhez illik.

A gyerekek jól ismerik a Szabó családot. Éveken át, ha oviba mentek, vagy onnan jöttek, integettek a fehér hajú nagymamának, Emma néninek. Találkoztak Szabó Bálint bácsival, aki a kerékpárjával a pékségbe karikázott, ahol dolgozott. És néha Szabó Vilma nénit is látták, aki a piacra ment eladni a felesleges zöldséget, gyümölcsöt, ami éppen termett. Vagy éppen hozta haza, amit nem tudott eladni.

Szabó Terike, a lányuk, óvónő. Úgyhogy a banda őt még jobban ismeri az oviból.

Mikor megnyomják a kék színű csengőt, éppen Terike jön kaput nyitni.

Kicsit meghökken, amikor meglátja a hat régi ismerőst meg a kutyát.

A gyerekek köszönnek.

– Szervusztok! – nevet Teréz óvónő. – Nocsak, nocsak! Micsoda meglepetés? Húsvét van? Locsolni jöttetek? Vagy karácsony, és betlehemeztek? Ti vagytok a „Mennyből az angyal”?

– Nem – mondja Tomi komolyan. – Angyalok nem vagyunk, az tuti. Csak Béla bácsival szeretnénk beszélni.

– Béla bácsival? – vonja össze a szemöldökét a fiatalasszony. – Megkérdezhetem, hogy miről… miről van szó? Béla bácsi, szegény, tudjátok…

– Tudjuk! – vág közbe Dina. – Kicsit izés… süsüke. Bocsánat! De mi mégis szeretnénk beszélgetni vele… Az életről… Ha lehet.

Teréz óvónő tágra nyitja a kaput.

– Az életről? Persze! Lehet. Semmi akadálya. Gyertek! Beszélgessetek vele az életről! Ha ő is akarja… Biztosan örülni fog. Megtaláljátok hátul.

A gyerekek elindulnak a kerti úton, Teréz óvónő pedig visszamegy a házba.

Az öreg a kunyhója előtt üldögél egy földbe ásott padon. A mellette gubbasztó fekete macskát simogatja. Néhány szál ősz haját most is a kopott, kifakult, zöld honvédcsákó takarja.

A téglaházikó külső faláról már lepergett a vakolat. Valamikor nyári konyhának használták Szabó bácsi nagyszülei. Kicsi, de az öregnek elég. Egy ágy, egy polc, egy asztalka meg egy szék elfér benne.

Amikor a macska megpillantja a gyerekeket és a kutyát, leugrik az öreg mellől, és elszalad. Dodó persze utánaveti magát, ugat, de hamar felsül, mert nem tud fára mászni.

– Na, most hova mégy, te? – néz a macska után az öreg a rossz szemével, aztán ő is észreveszi a kis csapatot.

Mosolyog. Soha senki nem látogatja meg a Szabó család tagjain és a városi gondozónőkön kívül, akik néha megkérdezik tőle, nincs-e valami panasza.

– Jó napot kívánok, Béla bácsi! – mondja Tomi, és a többiek is köszöngetnek.

Az öreg bólogat.

– Jó napot! Jó napot! Hogy vannak a hölgyek, urak?

– Köszönjük, jól! – mondja Edina. – És Béla bácsi…? Hogy van?

– Jól, jól.

Mara odanyújt az öregnek egy papírzacskót.

– Ez ajándék – mondja. – Mi vettük a boltban. A saját pénzünkből. Van benne egy kockasajt, két kifli meg egy banán. És egy doboz szardínia. Olyan, hogy nyitó nélkül is ki lehet nyitni. Ha Béla bácsinak nincs nyitója.

– Az nekem nincs. Csak bicskám van – mondja az öreg, és elveszi a zacskót. – De az is nagyon hasznos… ha tudunk bánni vele…

Belenéz a zacskóba, kiemeli a banánt, aztán a kis csomagot maga mellé helyezi.

A banánt meghámozza, és enni kezd.

– Köszönöm – mondja tele szájjal. – Ettem már ilyet. Finom. Csak már nincs fogam.

A gyerekek nézik, ahogy eszeget. Az öregnek valóban nincs már sok foga. De a banánt el tudja majszolni, nyomogatni valahogy az ínyével, a nyelvével.

Tomi Edinára pillant, hogy akkor most mi lesz. Ki kezdi a vallatást?

Edina aprócskát int, csak úgy a dereka mellett sandán, hogy minden rendben, nyugi!

A kihallgatásnak megvannak a maga szakszerű, kipróbált technikái. És ezt ő, akinek rendőrnyomozó az édesapja, jól ismeri.

Ne rontsunk ajtóstól a házba, ahogy mondani szokás.

Ez a lényeg. Szép lassan kell indítani, nehogy a gyanúsított megijedjen, és bezárkózzon. Mert ha ez bekövetkezik, akkor harapófogóval sem lehet belőle kihúzni semmit, ahogy mondani szokás.

– Eljöttünk Béla bácsihoz – kezdi Edina óvatosan azon a kedves, derűs, csivitelő hangján, ami van neki –, mert szeretnénk, ha el tetszene mondani, hol a kincs.