A mennyből érkeztem 1. kötet

Elena Kryuchkova, Olga Kryuchkova

Fordította: Takacs Erika

„Coming from Heaven. Book 1”

Írta Elena Kryuchkova, Olga Kryuchkova

Copyright © 2022 Elena Kryuchkova, Olga Kryuchkova

All rights reserved

Kiadó: Tektime

www.tektime.it

Fordította: Takacs Erika

Borító - Image by Mystic Art Design from Pixabay (Mysticsartdesign)

Kryuchkova Olga

Kryuchkova Elena

A mennyből érkeztem

Tartalomjegyzék

Szereplők      4

1. könyv. Skót örökség      5

1.fejezet      5

2. fejezet      17

3. fejezet      36

Szereplők

Anglia

William Adamson — a mitológia és ókori történelem tanára

Alice Adamson — médium, William húga

Chris Aldridge — Alice ügyvédje és leendő férje

Genevieve Adamson-Parker — William és Alice anyja, első férje Harold Adamson, második férje Raymond Parker

Grace Adrian — Harold húga, William és Alice nagynénje, egy pompás skót birtok tulajdonosa

Ez a történet kitaláció, a valós személyekhez vagy eseményekhez való hasonlóság a véletlen műve. A múltban élt valós személyek neveit lábjegyzetekben jelöljük. De életük leírása ebben a történetben a képzelet műve. Ez a történet teljes egészében kitaláció.

1. könyv. Skót örökség

1.fejezet

Anglia, London, 1870, Viktória királynő[1] uralkodása alatt.

London City[2] egyik kerületében, Islingtonban, a sok utca egyikén, száz éve áll egy vörös téglából épült ház. William és Alice Adamson lakott benne, akik testvérek voltak. A családapa, Harold szívrohamban halt meg. Anyjuk, Genevieve, aki fiatalabb volt elhunyt férjénél, és még mindig megőrizte vonzerejét, mikor letelt a kötelező gyászév, másodszor is férjhez ment. Új férje, Raymond Parker gazdag embernek számított.

William elmúlt már harminc éves, de kora ellenére még nem volt saját családja. Mitológiát, ókori történelmet és a régészet alapjait tanította az egy londoni női főiskolán, amely nem volt igazán elismert hely. Természetesen Adamson úr jövedelme is meglehetősen szerény volt.

Időnként cikkeket írt történelemről, régészetről és mitológiaelemzésről. Publikációi komoly sikert arattak. E foglalkozást azonban inkább a lelke és tudása miatt vállalta, és kevésbé a kereset miatt, mivel nem jövedelmezett túl sokat.

Fiatal korában William részt vett a francia kormány által kezdeményezett francia régészeti ásatáson Mezopotámiában és Médiában. Az ásatás vezetője a híres francia orientalista és diplomata Fulgence Fresnel[3] volt. Az expedíció három évig tartott, hatalmas mennyiségű értékes anyag gyűlt össze, és 1854-ben ért véget. Ugyanezen az expedíción vett részt Julius Oppert[4] is, akivel aztán William barátságot kötött, és még mindig levelezett. Maga Fresnel örökre Bagdadban maradt.

Miután visszatért az expedícióról, Juliust a régészetben és a történelemben elért eredményei tiszteletére francia állampolgárságot kapott. Julius maga is francia-német származású volt: anyja oldalán francia, apja oldalán német volt. Hosszú ideig tanulmányozta az expedíció során szerzett anyagot, különösen az ékírásos agyagtáblákat. Lelkiismeretes munkájának eredménye egy olyan tudományos alapidea lett, mint a „sumer nyelv”, és egy „Expédition Scientifique en Mésopotamie” című, tudományos alapossággal megírt munka. E mű Fresnel halála után jelent meg. A kiemelkedő és elismert publikáció után Juliust a tekintélyes College de France asszír filológia és régészet professzorává nevezték ki. Oppert Franciaországban maradt, és francia módra Jules-nak nevezte magát.

A mezopotámiai expedíció idején Adamson még fiatal volt. A táborban segített az ásatásokban és a házimunkákban. A francia expedícióban való részvétel azonban örökre nyomot hagyott William lelkében. Egyértelműen elhatározta: tudós lesz, és az ősi kultúrák tanulmányozásának szenteli magát.

Sajnos William nem dicsekedhetett fényes sikerekkel, mint például Oppert. Ennek ellenére Adamson jelentős időt szentelt a tudományos munkának és cikkek írásának különböző tudományos kiadványok részére. Hozzáfért a Fresnel-expedícióról hozott anyagokat feldolgozó jegyzékekhez is, és rendszeresen levelezett Opperttel.

Adamson igyekezett alaposan kihasználni a sumér ékírás megfejtését, amely Julius Oppertnek és olyan híres orientalistáknak és az asszirológia[5] megalapítóinak volt köszönhető, mint Henry Rawlinson és tanítványa, George Smith[6]. Sokéves erőfeszítésének eredménye pedig a mezopotámiai agyagtáblák számos fordításának irodalmi változata és azok angol nyelvű átdolgozása volt. Adamson „Sumér mítoszok”-nak nevezte munkáját. A fordítások tanulmányozása során arra a következtetésre jutott, hogy az ókori mezopotámiai istenségek, akárcsak a görögökben és a rómaiakban, elkövettek minden lehetséges emberi bűnt, az ősi feljegyzések szerint.

Később Adamson, a munka elemzése után igen merész feltételezést fogalmazott meg: az ókori mezopotámiai istenségek nem csupán mítoszok voltak, hanem hús-vér emberek – egy fejlettebb kultúra képviselői, akik egy másik térségből érkeztek az ókori Mezopotámia területére. Vagy talán egy másik világból.

Az egyik mítosz szerint, amelyet Adamson szó szerint újraalkotott, az ókorban a sumér Uruk[7] városállamtól északra emelték Inanna, a termékenység, a szerelem és az aratás istennője aranyból épített templomát. E régen csodálatos templomegyüttes nyomait állítólag William Kenneth Loftus brit geológus és régész fedezte fel 1849-ben. Az ókori sumérok e helyet E-annának nevezték. Fallal körülvett szent hely volt ez, melyet Inanna istennő imádatának szenteltek, és három templomot emeltek itt.

William úgy gondolta, hogy a templomegyüttes egy természeti katasztrófa következtében pusztult el. A feltételezés nem volt légbőlkapott: Oppert megfejtette az agyagtáblák egy töredékét, ami így szólt: „Hét napig sötétség borította az eget, villámok csaptak ki, folyók ömlöttek a partjaikból, és a föld remegett... Inanna istennő templomai nyomtalanul eltűntek...”

Ekkor Adamson úrban felmerült egy kérdés: vajon árvíz pusztította el Inanna templomát? Néhány történelmi dokumentum egyáltalán nem tesz említést az árvízről ebben a történelmi időszakban.

William K. Loftus expedíciója arra emlékeztetett, hogy Uruk volt az első település Mezopotámiában. Ezt egyértelműen bizonyította a térséget körülvevő hatalmas fal. A kutatás folyamán mozaikdíszítésű oszloptöredékeket és ókori istenségek különféle szoboralakjait találták meg; megkezdődtek az ásatások a vének találkozóhelyén – a vöröstégla Vörös Ház és Inanna istennő templomegyüttese került elő. Ám a Loftus expedíciójára szánt összeg elfogyott, és a munkálatokat azonnal abba kellett hagyniuk.

Adamson úr az elmúlt évek során arról álmodozott, hogy saját pénzből felszerel egy régészeti expedíciót, és felkutatja a legendás szentélyt. Az effajta vállalkozás azonban sok pénzbe kerül, amivel Adamson egyszerűen nem rendelkezett., hiszen ő egy főiskolai tanár szerény életét élte. Sajnos az is maradt: a szükséges anyagiak hiánya nem tette lehetővé, hogy a történelem és mitológia tanára valóra váltsa álmát.

Természetesen a feltörekvő tudós megpróbált támogatókat találni az ókori történelem és a műtárgyak keresése iránt érdeklődő gazdag emberek körében. Próbálkozásait azonban nem koronázta siker: senki sem akart ilyen „gyászos” kilátásokkal rendelkező expedíciót pénzelni. Bár a templomegyüttes és maga Uruk létezésének tényét William Kenneth Loftus bizonyította, az expedíció első napja óta eltelt húsz év alatt senki sem mert a legendás Uruknak akár csak a közelébe is menni. A tudományos világ erősen kételkedett az inannai aranytemplom-együttes felfedezésének esélyeiben. William Adamson pedig, egy alig ismert főiskola egyszerű tanára, próbálkozásaival csak szarkazmust és elnéző mosolyt váltott ki a tiszteletreméltó tudósok és régiséggyűjtők körében. Adamson azonban nem vesztette el a hitét, és továbbra is mecénásokat keresett a leendő expedícióhoz.

***

... Apja halála és anyja második házassága után William húgával, Alice-szel élt együtt, aki nemrég múlt huszonöt éves, de nem volt sem gyereke, sem férje. Ennek részben az volt az oka, hogy Alice a közvélekedéssel ellentétben (mely szerint a nőnek férjhez kell menni!), nem akart családot alapítani. Sőt, nem akadt olyan férfi, aki feleségül akarta volna venni. Mert Alice-nek rossz híre volt.

Majd tíz évvel ezelőtt, amikor Alice még nagyon gyerek volt, szüleivel és bátyjával együtt meglátogattak egy gazdag nagynénjét (apja unokatestvére volt, Grace Adrian néni) egy skót majorságban, egy kisváros közelében. Egy nap a lány sétálni ment, és eltűnt. A szülők és Grace néni riasztották az egész környéket és a rendőrséget. Mindenhol keresték a lányt, átkutatták a közeli erdőt, minden elhagyott épületet, de sajnos, hiába. A szomszédoknak, a szülőknek, Williamnek és Adrian néni ismerőseinek tanúvallomást kellett tennie a rendőrségen. Aztán kiderült, hogy nemrég egy cirkuszi társulat lépett fel a városban. Alice megnézett néhány előadást, és az akrobaták, különösen egyikük fellépése nagyon tetszett neki. Az akrobata fiatal volt és jóképű, s egy tizenöt éves lánnyal könnyen megtörténik, hogy nem tud ellenállni egy fiatal férfi szépségének és erős testének. Ezért a rendőrség azon a véleményen volt, hogy Alice belehabarodott az artistába, és elszökött a városból a cirkuszi társulattal. Ez tökéletes magyarázat volt az eltűnésére.

A rendőrök a cirkusz nyomába eredtek. Amikor azonban utolérték őket, azok még csak nem is hallottak arról, hogy a lány eltűnt. A jóképű fiatal akrobatát kihallgatták. Sajnos, nem tudott semmit Alice rejtélyes eltűnéséről. A rendőrség soha nem tudta bizonyítani, hogy a fiatalember megszöktette Alice Adamsont, de arra következtettek, hogy a lány összeveszett újdonsült szerelmével, és otthagyta a cirkuszt. A cirkuszosok pedig összetartanak egymással, egy mindenkiért, és mindenki egyért. Éppen ezért mind hallgattak, és úgy tettek, mintha semmit sem tudnának a szökött lányról. A rendőrök visszatértek a városba, és bejelentették az Adamson családnak, hogy Alice-t nem találták meg. Nemsokára valószínűleg úgyis visszajön.

Genevieve és Harold már azt hitték, hogy soha többé nem látják a lányukat, de nagy meglepetésükre néhány nappal később hazatért, ahogy a rendőrség megjósolta. A tény, hogy Alice valahogy megváltozott, és magabiztosabbnak tűnt, nem kerülte el anyja figyelmes tekintetét. Genevieve úgy döntött, hogy mindennek az az oka, hogy lánya korán intim kapcsolatba került volt az artistával. Az anya és Grace néni azonnal hívtak egy orvosnőt a házba, hogy megvizsgálja a szökevényt. Mindkettőjük legnagyobb örömére kiderült, hogy Alice megőrizte a szüzességét.

Alice-t azonban súlyosan megrótták, amiért „megszökött egy akrobatával”, és házi őrizetbe helyezték. Bár maga a szökevény folyton azt bizonygatta hogy a tündérek[8] világába csöppent, és nem többet, és nem is rövidebb időt, mint éveket töltött ott, holott eközben csak néhány nap telt el az emberi világban. Persze senki sem hitte el Alice történetét, és a környezet úgy döntött, hogy azért tért vissza, mert az akrobata otthagyta.

Annak ellenére, hogy a sajnálatos eset a távoli Skóciában történt, a fiatal Alice Adamson eltűnéséről szóló pletykák Londonba is eljutottak. Az újságok tele voltak különféle pletykákkal, obszcén részletekkel és mindenféle kitalációval. Az egyik firkász még naplót is írt, amit Alice állítólag a Tündérországban való tartózkodása alatt vezetett. Történetei nagy sikert arattak. London pedig már csak a következő szám megjelenésére várt, a bulvársajtó példányszámai az egekbe szöktek. Maga a firkász csinos összeget keresett kitalációival, és saját vállalkozásba kezdett.

Az Adamson család hírnevén súlyos folt esett. Különféle gyanús figurák és a bulvársajtó firkászai folyamatosan a házuk körül szaglásztak. A szökevény szülei végül kijöttek a béketűrésből, már azon gondolkodtak, hogy elhagyják a fővárost és másik városba költöznek. A családapának azonban távozása előtt el kellett adnia vállalkozását, ami több boltot jelentett. De sajnos nem akartak tisztességes összeget adni értük. A vásárlók, miután elolvasták a híreket, igyekeztek olcsón felvásárolni Harold Adamson ingatlanát. A családnak Londonban kellett maradnia, és sokáig el kellett viselniük, hogy nevetség és pletykák tárgyai lettek. Mindez nagymértékben aláásta a szülők, különösen az apa egészségét.

Alice számára a tündérvilágba tett látogatás nem múlt el nyomtalanul. Néhány évvel később, amikor a lány hivatalosan felnőtt lett, érdeklődni kezdett az ezotéria iránt, és elkezdte megjósolni a jövőt. A szülők és az idősebb testvér úgy gondolták, hogy Alice furcsa viselkedésének oka az akrobata iránti boldogtalan szerelme, az elzárt életmód és a méltó vőlegény hiánya. A család azonban semmiképp sem volt hajlandó beismerni, hogy Alice jóslatai néha elég pontosnak bizonyultak. Apja és anyja ezt véletlennek tartotta. Csak William gondolkodott el időnként: „Lehet, hogy a nővérem tényleg a tündéreknél járt? És természetfeletti erőt adtak neki?” William azonban materialista volt, bár mitológiát tanított, és az élet lényegén elmélkedett, mégis egyetértett szüleivel. Újra és újra megkérdőjelezte Alice képességeit.

Néhány évvel később apjukat szívroham érte, és meghalt, mivel a Skóciában történtek nagyban aláásták az egészségét. Genevieve megörökölte férje boltjait, és miután letelt a gyászév, újraházasodott. Így az otthon Williamre és Alice-re maradt. Genevieve boldog volt második férjével. Minden erejével azon volt, hogy elfelejtse a múltat, és keveset érintkezett gyermekeivel, különösen a lányával.

Alice végül, megszabadulva anyja kitartó basáskodásától, fel merte vállalni mesterségét. És mivel már évek óta időről időre olyan jóslatokat adott, amik beteljesedtek (a családot és a szomszédokat illetően, néha pedig a bűnügyi krónika elolvasása után és az elkövetett bűncselekmények kapcsán), a lány úgy döntött, hogy új, divatos praxist nyit, mint médium. Réges-régen elsajátította a tenyérjóslást és a Tarot-kártyavetést, valamint a kristálygömbbel való jövendölést, tudta, hogyan kell értelmezni az álmokat, sokszor végzett mágikus rituálét (szerelemért, családi boldogulásért, üzleti szerencséért). És ami a legfontosabb, Alice sikeresen vezetett szeánszokat, amelyek egyre inkább divatba jöttek. Rajongói ráadásul hajlandóak voltak bármennyit fizetni azért, hogy beszélhessenek elhunyt rokonaik vagy hírességek szellemeivel.

Az emberek ősidők óta beszéltek szellemekkel, beleértve a halottakat is. A spiritizmus fellendülése söpört végig a világon 1848-ban, miután olyan hírek jelentek meg, miszerint két amerikai nővér, Catherine és Margaretta Fox állítólag kapcsolatba került egy árus szellemével, akit annak a háznak a korábbi tulajdonosai öltek meg, amelyben éltek[9].

Genevieve számára a spiritualizmus különösen illetlennek tűnt. Korábban minden erejével tiltakozott lánya „újításai” ellen, és megtiltotta neki, hogy ezoterikus irodalmat olvasson. Ráadásul Angliában a spiritualizmus egyre nagyobb népszerűségre tett szert. Különféle spirituális társaságok jelentek meg, amelyek gyakorolták a médiumitást[10], méghozzá úgy, hogy a médiumok ideiglenesen a testükbe engedték az elhunyt szellemét, és összekötő csatornaként szolgáltak az élők és a holtak világa között. Emellett Genevieve kereszténynek tartotta magát, és a spiritisztákat és a médiumokat – csalóknak vagy akár a sötét erők megszállottjainak.

Az anyja megvonta Alice apanázsát, de a lánynak így is sikerült időnként mágikus irodalmat szereznie egy afféle boltban. Genevieve számára rejtély volt, honnan van a lányának pénze. És úgy döntött, odáig süllyed, hogy gyakran követte lányát, amikor az sétálni ment. Nem helyezhette házi őrizetbe, mert Alice már nagykorú volt.

És nagy meglepetésére Genevieve azt látta, hogy Alice színes kendőt húz a vállára, leül egy összecsukható asztalhoz az egyik zsúfolt kereszteződésben, három háztömbnyire a házuktól, és elkezdett a Tarot-kártyát vetni az embereknek. És sok kuncsaftja volt! Az anya elsőre majdnem odarohant, hogy megfogja lánya kezét, és elrángassa. De ráparancsolt magára: úgy döntött, otthon beszél majd Alice fejével