Hjorth & Rosenfeldt

MINDENKINEK MEGVAN A KERESZTJE

Fordította: Dobosi Beáta

A mű eredeti címe: Skulden man bär

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dobosi Beáta, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-502-6 (papír)

ISBN 978-963-614-503-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Gyűlölet.

Átjárta, betöltötte. Hajtotta. Ébredéstől egészen addig, amíg a teljes kimerültségtől el nem szundított néhány órára.

Gyűlölet.

Tiszta és hamisítatlan.

Cipelte már egy ideje. Az óta a végzetes nap óta. Régebben előfordult, hogy más érzelmek homályosították el: gyász, kétségbeesés, düh, kishitűség.

De most már nem. Most már minden más érzelem megszűnt.

Egyedül a gyűlölet maradt.

Kockáztatott. A júniusi éjszaka langyos volt, és világos. A közkedvelt környéken sokan jártak. Elcipelni az eszméletlen nőt a vízhez, majd miután meghalt, vissza a kocsihoz, rizikós volt. Minden percben jöhetett valaki, aki meglátja, és meghiúsítja a gondosan kitervelt bosszúját, mielőtt még megteszi az első lépést.

A nőt őszintén sajnálta.

Ártatlan volt. Több is mint ártatlan. Áldozat. De egyeseknek sajnos meg kell halniuk. Vérzett érte a szíve, és azt kívánta, bárcsak lenne más megoldás. Nem volt képes csak úgy megölni, előbb igyekezett más módot találni, de lehetetlennek bizonyult. Csupán így kelthette fel a hőn áhított figyelmet.

A filmekben könnyűnek tűnik ölni. Ha az ember a pletykalapokat olvassa, vagy megtörtént bűnesetekről szóló podcasteket hallgat, úgy érezheti, mindenki képes rá.

Valójában azonban ölni nehéz.

Örült, hogy a nő nincs eszméletén, és nem küzd, amikor a tíz centi mély víz alá nyomta a gumicsizmás lábával. Sírt is közben, de nem tehetett semmit, mindenképpen meg kellett halnia.

Ahogy a könyvben állt:

„Fontos volt, hogy tudja, ez neki szól. A hajtóerő nem maga az ölés volt, hanem a kihívás, az erőpróba. Hinde közvetve akarta összemérni magát vele. Lángelmék mérkőzésének fogta fel.”

Lángelmék mérkőzése.

Két briliáns agy párbaja.

A csomagtartóban fekvő nő volt az első. Hogy hány lesz még, az csak és kizárólag az ellenfelétől függött. Hogy olyan okos-e, mint amilyennek mutatja magát.

Az az arrogáns szemétláda.

Sebastian Bergman.

Újra itt.

Éveken át nem tette be a lábát a városba. Azóta, hogy a királyi gyilkossági nyomozóhatóság tagjaként egy sorozatos erőszaktevő után nyomozott, akiről kiderült, hogy nő, és aki élete legszörnyűbb szorongását keltette benne. Azokban a hónapokban azt hitte, hogy ő az apja a…

Ne! Erre ne is gondolj! Végül minden jól alakult. Ő Amanda nagypapája, és nem más.

Legalábbis biológiailag. Amanda Sebastiannak szólította. Nagypapának Valdemart hívta. Bonyolult egy ügy volt. Mint oly sok minden Vanja viszonylatában.

A lánya.

Torkel kényszerű korai nyugdíjazása óta a királyi gyilkossági nyomozóhatóság vezetője.

Az első esetét viszonylag gyorsan felgöngyölítették, és elkapták azt a két mesterlövészt Karlshamnban, de erről senki sem beszélt. Beárnyékolta ugyanis, hogy Billyről, aki éveken át volt a csoport tagja és Vanja legjobb – Sebastian szerint talán az egyetlen – barátja, kiderült, hogy sorozatgyilkos.

És ő ezért tért most vissza Uppsalába.

Ezért kergették egymást a gondolatai.

A legnehezebb azt volt feldolgozni, hogy egy kolléga, akiben megbíztak, akit szerettek, akiről azt hitték, hogy ismerik, aki éveken át keresztül-kasul bejárta velük az országot, gyilkos. A drámai elfogása után, ami kis híján Torkel és Ursula életébe került, Billy megváltozott. Kertelés nélkül bevallott mindent, kezes bárány lett, részletesen elmondta, hogyan járt el, és hová rejtette a holttesteket. Sebastiannak eleinte az volt az érzése, hogy csak játszadozik, mert enyhébb ítéletet szeretne kapni a tárgyaláson. De csupán az életfogytiglani szabadságvesztés jöhetett szóba, és minél több idő telt el, és minél többször találkoztak, annál biztosabb lett benne, hogy Billy valójában megkönnyebbült, hogy elfogták.

Hogy vége lett.

A fiatalember mindvégig tisztában volt vele, hogy helytelen dolgot tesz, a gyilkosságok között szégyen és bűntudat gyötörte, de a hajtóerő, a késztetés túl erősnek bizonyult. Képtelen volt ellenállni neki. Pedig tudta, hogy mindent elveszíthet. Az egyik beszélgetésük alkalmával ő maga mondta, hogy amikor My teherbe esett, úgy döntött, hogy abbahagyja. Hogy ellenáll. Túl sok minden forgott kockán. Aztán Karlshamnba mentek, és alkalma nyílt, hogy elkövesse az általa tökéletesnek tartott bűntényt.

Még egyszer utoljára. Egy utolsó gyilkosság.

De nem ezért tértek most vissza Uppsalába, hanem az első miatt.

Az első gyilkosság, a negyedik áldozat miatt.

Úgy kezdődött, hogy Billy szolgálatteljesítés közben lelőtt két embert. A belső vizsgálat során mindkét esetben ártatlannak nyilvánították, de ez felébresztette benne a vágyat. Ekkor hozta egészségtelen összefüggésbe a gyilkolást és az élvezetet. Megérezte a hatalom ízét: hogy a kezében van egy ember élete, és kiolthatja. A harmadik áldozat Jennifer volt, egy kolléga, akivel viszonyt folytatott, de ezt még nem tervelte ki előre. Először nem is volt tudatában a tettének, csak akkor ismerte fel, amikor az átmulatott éjszaka utáni napon megtalálta a lányt. Azt mondta, baleset történt.

Ám a tizenhét éves Hugo Sahlénről már nem lehet ezt állítani. Az apjának egy bordélyházzal szemben volt egy állatorvosi praxisa. A vállalkozókedvű Hugo úgy akarta kiegészíteni az ösztöndíját, hogy lefényképezi, majd a közlekedési hatóságnál lenyomozza a szexuális szolgáltatásokat igénybe vevők autóját, és megzsarolja a tulajdonosokat. Nem kért sokat. Mindössze pár százast. Tisztességes összeget azért, hogy ne buktassa le őket.

Már ha nem egy rendőr az illető.

És nem Billy Rosén.

– Itt balra – hallatszott a hátsó ülésről.

A civil rendőrautót vezető nő, Therese Akárki – Sebastian nem jegyezte meg a vezetéknevét – kitette az indexet, hogy a mögöttük jövő másik kocsi tudja, merre mennek.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Sebastian hátrafordulva.

A rács mögött Billy ült megbilincselve. Kinézett az oldalablakon. Mint az utóbbi időben oly gyakran, most is teljesen kifejezéstelen volt az arca. A távolba révedt. Csak bólintott válaszul.

– Múltkor nem ezt mondta – jegyezte meg Therese Akárki mogorván.

– Bocs, ez a jó irány… Rosszul emlékeztem, eléggé…

Billy elhallgatott. Sebastian elgondolkodott rajta, mit akarhatott mondani. Eléggé mi?

Eléggé zaklatott volt? Felajzott? Részeg?

Egyik szó sem tűnt elég erősnek ahhoz, hogy leírja a lelkiállapotát abban a pillanatban, amikor először oltotta ki hidegvérrel egy fiatal ember életét. Talán pont ezért nem fejezte be a mondatot.

A többi holttestet már megtalálták. Billynek nem kellett megjelennie a helyszínen, elég volt egy térkép meg egy videótelefonos összeköttetés, hogy elirányítsa őket. Hugo Sahlént azonban nem lelték. Billy utasításai alapján három különböző helyen kutattak eredménytelenül, ezért végül úgy döntöttek, hogy kihozzák.

A Fiby őserdőben találkoztak, ahol Billy a saját bevallása szerint megfojtotta a tizenéves srácot. Miután röviden elmesélte az eseményeket, úgy, ahogy emlékezett rájuk, autóba szálltak, és megkérték, hogy mutassa az utat.

Most befordultak egy földútra, amely igazából csak két, füves sávval elválasztott keréknyomból állt.

– Hol vagyunk? – kérdezte Sebastian.

– Nem tudom pontosan, de valahol a Stora branden közepén – felelte Therese Akárki.

Sebastian nem kérdezte meg, mi a csuda az a Stora branden, mert feltételezte, hogy valami kirándulóhely, természetvédelmi terület vagy hasonló. Nem volt semmi jelentősége.

– A kanyar után van egy pihenőhely – mondta Billy halkan a hátsó ülésen. – Ott álljon meg!

Lehúzódtak, és megálltak a pihenőt jelző táblánál. Az őket követő autó szintén.

– Ott van bent valahol – biccentett Billy a jobb oldali ablakon túl magasodó sűrű erdő felé.

Therese Akárki leállította a motort, és kiszállt. Kinyitotta a hátsó ajtót, és kisegítette Billyt. Sebastian kikapcsolta a biztonsági övét, és követte őket. A másik autóból kiengedtek egy kutyát a csomagtartóban szállított ketrecéből. Billy a fák felé bólintott, mire némán elindultak.

Sebastian menet közben a fiatalembert fürkészte. A sebek az arcán, amelyeket Torkel ejtett, már begyógyultak, egyedül az orra tövében éktelenkedő sárgászöld monokli árulkodott az egykori létezésükről. A bal szemére majdnem teljesen elveszítette a látását, de ezt nem lehetett észrevenni. A tárgyalásra újra a régi lesz.

Barátságos, jól öltözött, ékesszóló.

„Nem tűnik gyilkosnak”, mondogatják majd az emberek.

De a perre csak hónapok múlva kerül sor. Előbb átfogó előzetes vizsgálatot folytatnak, amely eltart egy darabig. Sebastian remélte, hogy a tárgyalás egybe fog esni a könyve megjelenésével. Billyt az egyik pletykalap „gyilkos rendőrnek” keresztelte el, amit aztán felkapott a sajtó.

Jó név volt.

Jó cím.

Ha elég gyorsan megjelenik a könyv, nagy érdeklődést fog kelteni. A legutóbbi műve, A tanítvány nem fogyott olyan jól, mint a korábbiak. Nem kapott akkora figyelmet, nem írtak róla annyit. Ezért megfogyatkoztak a tévés szereplései meg a podcastmeghívásai, és már senki sem kérte fel előadásra. Nem volt kapcsolati hálója, amelyre hagyatkozhatott volna, vagy ahol szívességeket hajthatott volna be, mert a legtöbb helyen ellehetetlenítette magát, és a legtöbb ember, aki a segítségére lehetett volna, kerülte. Annyi pénze azért volt, hogy a felszínen maradjon, de a karrierjének jót tett volna egy löket így a vége felé. Elvégre elmúlt hatvan…

Billy elfogása óta már majdnem hat hét telt el, mégis mindennap írtak róla. Ha megtalálják Hugo Sahlént, még többet cikkeznek majd. A Billyről és a tetteiről szóló könyvvel csak az volt a bökkenő, hogy nem tudta, hogy a beszélgetéseik nyomdafestéket kaphatnak-e.

Billy még nem adta engedélyét. És My sem.

Na nem mintha Sebastiannak szüksége lett volna rá. Arról írt, amiről és akiről akart, de mivel becsületszavát adta, hogy segít Billynek kideríteni, hogy mi történt, feltárni minden érzelmet és megtalálni a módját a továbblépésnek, valamint tartja a kapcsolatot közte és My között – aki nem volt hajlandó találkozni a fiatalemberrel –, leginkább Billy terapeutájának számított. És e minőségében egyetlen sort sem írhatott le. Nem az zavarta, hogy etikátlan, csak törvénytelenséget nem akart elkövetni, mert esze ágában sem volt elveszíteni egy végtelenségig tartó pert. Másfelől viszont semmit sem rögzítettek írásban, nem kérték fel terapeutának. Sem Billy, sem My, sem a királyi gyilkossági nyomozóhatóság. Ő csak… egy barát volt.

Támasz a nehéz időkben.

Amit készpénzre akart váltani.

– Hogy érzed magad? – kérdezte, amikor Billy jobbra intett, és letértek a kis ösvényről, amelyen eddig jöttek. A fiatalember nem válaszolt, csak ballagott tovább jobbra-balra nézelődve. – Emlékszel, hogy érezted magad aznap?

– Hogy van My? – kérdezett vissza Billy válasz helyett.

Nem volt ebben semmi meglepő. Minél inkább felfogta a tettei súlyát, és minél világosabbak lettek a következmények, annál nehezebben tudta kifejezni az érzelmeit. Sebastian rendszeresen találkozott vele a fogdán, és az utóbbi időben már alig-alig szólt.

– Konkrétan tönkretetted az életét – felelte Sebastian a vállát vonogatva.

Nem mintha Billy nem tudta volna.

– De jól van? És a fiúk is?

– Nincs jól. Ehhez idő kell.

– De szoktál találkozni vele?

– Igen.

– Átadod az üdvözletemet?

– Nem kér belőle.

Billy biccentett, és megállt. Balra mutatott egy gyökerestül kidőlt fára két hatalmas erdei fenyő között, amiről Sebastiannak a mélyből felbukkanó bálna sötét, nyitott szája jutott eszébe a Pinokkió-filmből.

– Ott lesz. A kidőlt fa alatt.

A két kutyás rendőr közelebb óvakodott.

– Egy kő és a föld alatt.

A kutya jelzett, Therese Akárki pedig félrehúzódott, hogy ásókkal felszerelt erősítést hívjon. Az egyik kutyavezető óvatosan leereszkedett a gödörbe. Billy csak állt, és nézte. Egy könnycsepp gördült végig az arcán. Azt nem lehetett eldönteni, hogy saját magát vagy az áldozatát siratja-e. Sebastian nem kérdezte.

Meggyőződése volt, hogy Billy maga sem tudja.

– Ülj le!

Rosmarie Fredriksson az íróasztal túloldalán álló szék felé intett. Vanja tette, amit mondott. Keresztbe vetette a lábát, hátradőlt, és igyekezett a lehető legfesztelenebbnek tűnni, pedig úgy érezte magát, mint akit behívatott az iskolaigazgató egy kiadós fejmosásra. Na nem mintha valaha is előfordult volna vele ilyesmi. Sosem hívatták be az iskolában. Rosmarie Fredriksson irodájában sem járt még, ezért gyorsan körül is nézett. Sarokszoba a legfelső emeleten kilátással a Kronobergsparkenre meg a Kungsholmsgatanra. A falakon ránézésre semmitmondó képek, de lehet, hogy egy vagyont értek. Az egyik ablaknál egy kis asztalon vázában fehér liliomok, amelyek az egész helyiséget elárasztották az édeskés illatukkal. Íróasztal és két szék. Az egyik sarokban három fotel állt egy dohányzóasztal körül vastag, nagy mintás szőnyegen. Kávéfőző. Ennél fesztelenebb beszélgetésekhez.

– Mi újság?

A kérdést némi jóindulattal a kedvesség jelének is lehetett értelmezni, őszinte érdeklődésnek, hogy érzi magát Vanja és a csapata az elmúlt időszak megrázó eseményei után, de Rosmarie hangneme és tekintete nem támasztotta alá ezt az elméletet.

– Milyen téren? – kérdezett vissza Vanja.

– A csoportodban.

– Ursula visszatért, úgyhogy hárman folytatjuk a munkát Carlosszal – felelte Vanja, finoman megvonva a vállát.

Mi mást mondhatott volna? Billy minden képzeletet felülmúló módon becsapta, és megkísérelt végezni Ursulával. Minimális empátiával is ki lehetett találni, „mi újság” a csoportjában.

– Aha. – Rosmarie felkelt, és a kávéfőzőhöz lépett. – Nem sok maradt a királyi gyilkossági nyomozóhatóságból.

– Nem. Új embereket kell toboroznunk.

– Ha megmarad egyáltalán a csoport. Kávét?

Vanja úgy meglepődött, hogy csak bólintani bírt. Rosmarie megnyomta az egyik gombot a gépen, mire az olyan hangosan kezdte őrölni a kávébabot, hogy minden további beszélgetést lehetetlenné tett. Nem mintha Vanja tudta volna, mit mondjon. Ezért némán ült, amíg a kávé lefőtt, és Rosmarie odavitte neki a kis fehér csészét.

– Ha egyáltalán megmarad a csoport? – kérdezte lassan, amikor a főnöke visszaült az íróasztalához.

– Elvileg ti vagytok a legjobbak Svédországban, mégsem vettétek észre, hogy sorozatgyilkos van a soraitokban. Ez nem valami bizalomgerjesztő.

– Ügyesen rejtőzködött. És a kollégánk volt, a barátunk…

Vanja elhallgatott. Nem akart védekezni. Nem is kellett. Csak egy Rosmarie-féle ízig-vérig aktakukac nem képes megérteni, hogy ha valaki meg tud úszni egy súlyos bűncselekményt, akkor az egy képzett, intelligens, tapasztalt bűnügyi nyomozó, illetve az ember nem gyanúsítgatja a kollégáit bűntényekkel, főleg, ha tudomása sincs róluk.

– A Nemzeti Operatív Osztály alá tartoztok, amit én vezetek.

– Tudom – válaszolta Vanja, aki közben rájött, mire megy ki a játék.

Tanúja lesz annak, amit Sebastian és Torkel számtalanszor Rosmarie Fredriksson specialitásának nevezett: a főnökük ügyesen mentette az irháját.

– Őszinte leszek – folytatta Rosmarie, miközben előrehajolt, és olyan bizalmasnak szánt tekintettel nézett Vanjára, amely leginkább egy védtelen kisegeret megpillantó kígyóéra emlékeztetett. – Ha az egyik ügyosztályom fuldoklik a szarban, abból rám is fröccsen.

Vanja jobb híján csak bólintott. Hogy leplezze az érdektelenségét, belekortyolt a kávéjába, majd megint bólintott, ezúttal kissé határozottabban, jelezve, hogy nagyon is megértette a helyzet komolyságát.

– Van viszont egy ötletem, ami engem is, és titeket is kihúz a csávából.

Vanja most sem válaszolt, mert mérget vett volna rá, hogy úgyis megtudja, ha akarja, ha nem.

– Kell egy bűnbak – dőlt hátra Rosmarie a széken.

Vanja ereiben megfagyott a vér.

– Ki? – kérdezte halkan, pedig biztosra vette, hogy tudja a választ.

Új volt, viszonylag fiatal, és először került vezetői pozícióba. Ez az úgynevezett Peter-elv: egy sikeres munkatárs, aki olyan posztra emelkedik, amelyhez nincs meg a szükséges szakértelme. Azt sem tudta, hogy rendesen meghirdették-e az állását. Csak úgy az ölébe pottyant, amikor Torkel ellehetetlenítette magát. Magyarán ő volt a tökéletes bűnbak. A rohadt életbe! Soha az életben nem kap munkát, ha kikiáltják felelősnek ezért a fiaskóért.

– Torkel – közölte Rosmarie olyan természetességgel, mintha minden más elképzelhetetlen lenne.

Vanja úgy összerezzent, hogy kis híján kilötyögtette a kávéját. Erre a névre számított a legkevésbé.

– Világossá tesszük, hogy ez az egész az ő vezetése alatt történt – folytatta Rosmarie. – Kiszivárogtatjuk, hogy alkoholproblémákkal küzdött, és nem volt ítélőképessége birtokában.

– De Billy éveken át szedte az áldozatait – vetette ellen Vanja. – Torkel problémái meg Lise-Lotte halála után kezdődtek.

– De ezért kellett mennie.

– Mind együtt dolgoztunk Billyvel. Senki sem gyanított semmit. Még Sebastian sem.

– Na igen, Sebastian… – Rosmarie elhúzta a száját, ami lehetett egy apró, elégedett mosoly vagy rosszalló grimasz is. Lehetetlen volt eldönteni. – Átnéztem a szerződését, legalábbis azokban az ügyekben, amikor volt neki.

– Főleg tanácsadóként dolgozott…

– A tanácsadóinkkal is kötünk szerződést. Úgy láttam, sosem világították át.

– Torkel jól ismerte.

– Csakhogy nem ez alapján nevezünk ki embereket felelősségteljes pozíciókba, nem igaz?

– De.

Vanja összegörnyedt a széken. Előre látta, mi fog történni. A média mindent előás Torkel múltjából, amit csak lehet. Vanja tudta, hogy az első válását követő időszak sem volt problémamentes. Mindenki azt mond Rosmarie-ról, amit akar, de bűnbakkeresésben verhetetlen volt. Vanja feltételezése szerint ez esetben is a gyakorlat tette a mestert.

– Tudod, mit gondolnak az emberek? – zökkentette ki Rosmarie a gondolataiból.

– Miről?

– A főnökökről. Főleg az állami intézményeknél… Hogy a politikusokhoz hasonlóan sosem számoltatják el őket, és mindent megúsznak. Hogy felfelé buknak. – A pillantása egy, a választások előtt álló politikusra emlékeztette Vanját. Sütött belőle, hogy a véleményét megkérdőjelezhetetlen igazságnak tartja, és esze ágában sincs ellenvetéseket elfogadni. Vanja nem is állt elő ilyenekkel. – Eljött az ideje, hogy valaki felelősséget vállaljon a vezetői képességei hiányáért.

– Torkelnél sosem volt jobb főnököm.

Gondolatban még azt is hozzátette, hogy „százszor jobb nálad”, és remélte, hogy le lehet olvasni az arcáról. Rosmarie-t azonban hidegen hagyta, ha látta is rajta.

– Adok neked egy esélyt, hogy megmentsd a királyi gyilkossági nyomozóhatóságot és az állásodat.

– Hogy ne te kapj rossz sajtót – csúszott ki Vanja száján.

Túl erős volt? Túl őszinte? Attól, hogy Rosmarie most éppen Torkelt vette célba, ő még nem volt biztonságban. De a nő csak megvonta a vállát.

– És te se. Szívességet teszek neked. Te vagy a jövő. Az új nemzedék. A fiatal nő, aki feltakarít az idősebb férfiak hatalmi visszaélései után.

– És ha nem akarom?

Rosmarie értetlenül nézett rá. Mint egy dackorszakban lévő gyerekre, aki csak azért vitatkozik, mert megteheti, és nem azért, mert ezzel bármit elérhet. Halk sóhajjal kifújta a levegőt, amit Vanja a bosszúság jeleként értelmezett.

– Akkor valószínűleg belső vizsgálat indul, ami megállapítja, hogy a csoportot rosszul vezették, és ellenőrizhetetlenné vált. Átszervezésre kerül sor, aminek során a királyi gyilkossági nyomozóhatóság megszűnik önálló egységként működni.

– Ez zsarolás.

Rosmarie megint előrehajolt.

– Akkor te sem maradhatsz a királyi gyilkossági nyomozóhatóságnál, Vanja. Fel kell másznod a szamárlétrán. – Vanja most először vélt őszinte melegséget látni Rosmarie szemében. Olyan volt, mint egy mentor, aki megosztja a tapasztalatait a tanítványával, hogy az kiteljesedhessen. – Meg kell tanulnod keményen játszani.

– Áruljam el a barátaimat?

– Harcolj azért, amit fontosnak tartasz!

Vanja hallgatott. Amióta Amanda megszületett, más dolgok lettek fontosak. Már nem a munka és a karrier volt az első az életében, de azért még maradt benne szakmai becsvágy. Sokat akart. Amennyit csak lehetett. De nem bármi áron.

– Torkel fontos nekem.

Rosmarie megint hátradőlt, és már meg sem kísérelte elfojtani a bosszús sóhajt. Aztán az íróasztalra tenyerelve felállt, amit nem lehetett másként értelmezni, mint hogy a beszélgetésnek vége.

– Torkel viszi el a balhét – szögezte le. – A kérdés csak az, hogy magával ránt-e téged és a csoportodat is.

Meghalt.

Szüntelenül ez az egyetlen gondolat járt a fejében.

Nincs többé. Apa halott.

Cathy megint elsírta magát. Némán és vigasztalhatatlanul. A könnyei mintha megfogyatkoztak volna, de a fájdalom és a gyász mit sem enyhült. Rájött, hogy még sokáig elkísérik. Vett néhány mély lélegzetet, hogy megnyugodjon. A sokk mintha egy élőlény lett volna a testében.

Aggasztotta, hogy Tim az ígérete ellenére nem jött haza. Felhívta, de az apja nem vette fel. Ekkor kezdett a meggyőződésévé válni, hogy történt vele valami. Nem vallott rá, hogy nem szól, ha később jön, vagy változik a terv. Együtt akartak ebédelni, aztán a városban töltötték volna a délutánt. Négyre bemennek az amerikai nagykövetségre, hogy elintézzék a vízumukat.

Semmi sem lett az egészből.

A rendőrség délben telefonált.

A nő a vonal másik végén azt kérdezte, rokona-e Tim Cunninghamnek. Egy kapualjban találtak rá a Stureplan közelében. A mentősök szerint valószínűleg szívroham végzett vele. A helyszínen holttá nyilvánították.

Cathy teljesen összezavarodva ment be a Karolinska Kórházba, ahová a holttestet szállították. A hosszú folyosókon tévelygett, míg valaki útba nem igazította. Végül megtalálta a törvényszéki orvostani intézetet, ahol megtudta, hogy nem láthatja az apját. Meg kell várnia az ügyeletes orvost, de akkor sem biztos, hogy beengedik. A szabályok szigorúak voltak. Azóta egy sivár, szürkéskék váróteremben gubbasztott, és sírt. Úgy érezte, hogy már egy örökkévalóság telt el.

Észrevette, hogy nincs egyedül. Egy család jött be két kisgyerekkel, és foglalt helyet kissé távolabb. A nő sírástól kivörösödött, üveges szemmel nézett maga elé, a férfi pedig halkan felolvasott a kicsiknek egy gyerekmagazinból. Cathy feltételezte, hogy a nő valamelyik közeli hozzátartozója miatt jöttek. Összeszedte magát. Idegenek előtt nem akart sírni. Erre még az anyja tanította. Ismeretlenek előtt nem szabad erős érzelmeket kimutatni. Legrosszabb esetben a gyengeség jelének értelmezik.

Odabiccentett a nőnek, és felállt. Megszokásból a nyakában lógó kis pillangós gyűrűt babrálta. Azóta hordta, hogy az eszét tudta, vagy még régebben. Thaiföldön vették azon a karácsonyon, amikor lesújtott az a végzetes cunami. Időnként azt képzelte, hogy emlékszik a napra, a vízre, a zűrzavarra és a rémületre, de az emlékei származhattak az azóta látott videókból vagy meghallgatott történetekből is. A szülei például elmesélték, hogy egy piacon vették a gyűrűt. Nem is emlékezhetett rá. Mivel az egész családja túlélte a katasztrófát, azt hitte, hogy a pillangó szerencsét hoz. Megnyugtatta, ha megérintette. Egy apró, piros és kék kővel kirakott alpakka ékszer volt, amelyet mindig a biztonság érzésével társított, és bármennyit rágta is az anyja a fülét, nem volt hajlandó megválni tőle. Nem akart drágábbat és felnőttesebbet. Ez a gyűrű valami olyasmit jelentett számára, amit nem tudott szavakba önteni.

Ez volt azon kevés veszekedéseik egyike, amelyben nem az anyja nyert.

Cathy visszament a recepcióra. Tudnia kellett, mi történt az apjával. Látni akarta. Hogy fordulhatott ez elő egyáltalán? Terveik voltak. Cathy az Egyesült Államokba készült, az apja pedig… Minden a feje tetejére állt.

Lent éppen egy öltönyös férfi beszélt az egyik recepcióssal. Amikor megpillantotta Cathyt, befejezte a társalgást, és elindult felé. A lány mintha már látta volna valahol.

– Cathy? – kérdezte a férfi jó angolsággal, és kezet nyújtott. – Stan Ludlow vagyok, az édesapád kollégája a Heyman & Schrodernél. Fogadd őszinte részvétemet!

Barátságosan megszorította Cathy kezét. Ekkor ismerte fel. Valami céges rendezvényen találkoztak futólag, és az apja jó véleménnyel volt róla.

– Tim engem adott meg kapcsolattartónak, ha történne vele valami, úgyhogy jöttem, amint tudtam. Hogy vagy? – kérdezte Stan kedvesen.

Cathy próbált erősnek látszani, de nem ment valami jól. Megint könnybe lábadt a szeme.

– Nem is tudom. Nem értem… – Csak ennyit bírt kinyögni.

– Ne félj, minden gyakorlati dologban segítünk, és támogatunk! Ha szükséged van valamire, egy szavadba kerül.

Cathy nem igazán tudta, mit mondjon. A férfi barátságosan viselkedett, de volt valami különös az egész helyzetben. A Heyman & Schroder mindig ott volt a háttérben, és többé-kevésbé meghatározta az életüket. Most azonban előléptek, pedig az apja még ki sem hűlt.

– Köszönöm – felelte kissé barátságtalanul. – Még nem is láttam, és fogalmam sincs, mire van szükségem.

Stan hátrált egy lépést, és bocsánatkérőn rámosolygott.

– Ne haragudj! Ez úgy hangzott, mintha a cég küldött volna. De azért vagyok itt, mert megígértem az apádnak. A barátomnak. Nem akarta, hogy magadra maradj.

Cathy kérdő pillantást vetett rá. Nem igazán értette, amit hallott.

– Hogyhogy megkérte, hogy jöjjön ide? Hiszen nem tudhatta… Mármint… Honnan tudta?

Elnémult. Stan gondterhelt képet vágott, és bár nem válaszolt, a hallgatása mindent elmondott. Cathy értette, csak lehetetlennek tartotta. Egyszerűen nem lehetett igaz.

– Tudta, hogy meg fog halni?

Nemleges válaszban reménykedett, egy fejrázásban meg egy szomorkás mosolyban, ami elárulja, hogy mindent félreértett, de Stan bólintott.

– Néhány hónapja szűrővizsgálaton járt, és az üzemorvos úgynevezett aorta aneurizmát, más néven koszorúértágulatot diagnosztizált nála. Elég súlyos volt, és semmi jóval nem kecsegtetett.

– Tudta, hogy meg fog halni, és nem szólt?

Cathy könyörgőn nézte a férfit. Már nemcsak remélte a tagadó választ, de nagy szüksége is lett volna rá. Ez több volt a soknál. Ez egyszerűen felfoghatatlan volt. Stan együttérző pillantást vetett rá.

– Tisztában volt a kockázattal. Szó volt megelőző műtétről, de az nagyon bonyolult eljárás. Nem akart a költözés előtt ezzel idegesíteni.

Cathy hiába igyekezett rendezni a zavaros gondolatait. A sötét gyász nemkívánatos társaságot kapott a fortyogó düh képében, amely az apja ellen irányult, aki egész hátralévő életében hiányozni fog neki.

– Tudta, hogy meg fog halni?

A hangja keményebb volt, mint akarta. Stan megint megfogta a kezét. Ezúttal gyengédebben. Vigasztalóan.

– Hitt az életben, Cathy. Bármit csinált, a javadat akarta. Azt tette, amit a legjobbnak vélt.

– Akkor talán beavathatott volna, és hagyhatta volna, hogy én döntsek.

Már képtelen volt visszatartani a könnyeit. Megszédült, minden ereje elhagyta. Stan mellé lépett, és átkarolta. Megtartotta.

Az apja alig néhány órája halt meg, de már most borzasztóan hiányzott neki. Hogy éljen le egy egész életet nélküle? Amióta az anyja elhunyt, csak ők maradtak egymásnak. Az egész világon. Ők ketten. De most már senkije sincs.

Egy szál maga volt.

Az érzés tovább fokozódott, amikor kis idő múlva ott állt az apja előtt, hogy búcsút vegyen tőle. Gyertya égett egy rozsdamentes kocsin. Az apja egy hidegen fénylő fém hordágyon feküdt állig betakarva egy fehér lepellel. A helyiségben sem ablak, sem bútorzat. Nem szoba volt, nem is terem, csak egy olyan hely, ahol a halál annyira gyakori vendég, hogy az emberek már észre sem veszik, amikor újra tiszteletét teszi.

Az ügyeletes orvos, aki beengedte őket, elmondta, hogy Tim valószínűleg tényleg koszorúértágulatban halt meg, de ez majd csak a boncolásnál fog biztosan kiderülni. Cathy nem akarta, hogy felvágják, de mivel közterületen érte a vég, és a halálának nem volt látható oka, a dologból rendőrségi ügy lesz. Nem volt más lehetőség.

És most itt álltak némán. Tim lánya és kollégája. A család és a munka. Az a két dolog, amely fontos volt neki, amíg élt.

Cathy megkérte Stant, hogy menjen el. Elfogadta a névjegykártyát, amelyet a férfi felé nyújtott, és megígérte, hogy jelentkezik, ha szüksége lesz valamire. De most egyedül akart maradni. Aztán odahúzott egy széket, és leült a test mellé, amely egykor az apjáé volt. Egy darabig csak nézte. Örvénylettek a gondolatai. Egy pillanatig azon tűnődött, hová lettek a ruhái, amelyekben reggel elhagyta a brommai házat. De nem volt jelentősége. Az arca békésnek tűnt, amitől Cathy megnyugodott. Vajon gyors halála volt? Arra gondolt, hogy kénytelen lesz utánanézni a koszorúértágulatnak. Aztán megérintette az apja hideg arcát.

– Szólnod kellett volna – bökte ki.

Haragudni akart rá, mert a dühöt tudta kezelni, de képtelen volt. Most már jobban értette az elmúlt időszak eseményeit. Minden összefüggött mindennel. Az apja furcsán viselkedett, el akart költözni, megpályázott egy állást külföldön. Megszervezte, hogy Cathy az Egyesült Államokban tanulhasson. Felkészítette, hogy nélküle éljen. Minden ekörül forgott.

Annyira hiányzott neki!

Azt majd később eldönti, mi legyen a Yale-lel. A gyakorlati tennivalókat meg elintézi a Heyman & Schroder. Volt azonban még egy lezáratlan ügye Svédországban. Valami, ami fontos volt az apjának, de már nem maradt ideje, hogy megossza vele. Cathy esküdni mert volna rá, hogy el akarta mondani, mi nyomja a szívét. Valahogy azzal a pszichológussal volt kapcsolatban, akihez járni kezdett, és akivel mindenáron össze akarta ismertetni.

Sebastian Bergmannal.

Nagy levegő.

Azt tudta, mit mondjon, csak azt nem, hogyan. Sejtette, milyen fogadtatásban részesül, és ez sem könnyítette meg a dolgát. De nem fordulhatott most sarkon. Miután ennyi éven át dolgoztak együtt, miután a férfi ennyi mindent tett érte. Még egy nagy levegő. Aztán megnyomta a csengőt. A kulcs hamarabb fordult a zárban, mint várta, és amikor kinyílt az ajtó, meg is értette, miért. Ursula engedte be.

– Szia! Te itt?

Még költői kérdésnek is rossz volt, de Vanja úgy érezte, hogy a kolléganője jelenléte még jobban megnehezíti az amúgy sem könnyű helyzetét.

– Igen. Gyere be! – lépett oldalra Ursula. – Torkel a konyhában van.

Vanja levette a kabátját és a csizmáját, majd követte Ursulát.

Torkel a konyhaasztalnál ült. Bár Vanja alig néhány héttel ezelőtt látta, mintha összement és megöregedett volna azóta. Csak az árnyéka volt annak az embernek, aki alig egy éve még a királyi gyilkossági nyomozóhatóságot vezette. A gyász, az alkoholizmus és a súlyos sérülések megtették a magukét. Vanját meglepte, hogy máris kiengedték a kórházból. Végtére is kétszer meglőtték, és mindkét kezén harmadfokú égési sérüléseket szenvedett. De a kórházak manapság a lehető leghamarabb meg akartak szabadulni a páciensektől, és ez alól Torkel sem volt kivétel. A férőhelyek és az ápolók hiánycikknek számítottak. Egy ápolónő járt hozzá, naponta kétszer ellátta az égési sebeit, de egyébként egyedül kellett boldogulnia. Szerencsére itt volt neki Ursula, aki rengeteg időt töltött nála.

Torkel boldogan elmosolyodott, amikor megpillantotta, és fel akart kelni, de Vanja gyorsan odalépett, és megölelte.

– Jó látni téged! – mondta a férfi, és a szemben álló székre mutatott.

Vanja leült, míg Ursula állva maradt a konyhaajtóban.

– Kérsz valamit? – kérdezte Torkel a hűtő meg a tűzhely felé biccentve.

– Nem, kösz.

– Hogy van Amanda és Jonathan?

– Megvannak, köszönjük. Zajlik az élet.

Torkel bólintott, aztán csend telepedett rájuk. Vanjának lehetősége nyílt, hogy rátérjen a tárgyra, de egy ideig még halogatni akarta. Szánt még néhány percet a kollegiális és baráti csevejre, mielőtt tönkretesz mindent.

– És te hogy vagy? – kérdezte.

Torkel megvonta a vállát, és széttárta a pamutkesztyűs kezét.

– Vagyogatok. Józanul. Megint.

– Örömmel hallom.

Vanja nem tudta, mennyit ivott Torkel. Ursula nem árulta el, ő pedig nem akart rákérdezni.

– És a sérüléseid? A kezed?

– Lassan, de biztosan felépülök. A lőtt sebek teljesen be fognak gyógyulni, de a kezem… Azt mondják, abból már sosem lesz kéz.

Vanja együttérzőn biccentett, miközben elöntötte a düh.

Cseszd meg, Billy! Te, istenverte barom!

Erőnek erejével próbált nem gondolni a fiatalemberre, amióta letartóztatták. Túlságosan fájt, és túlságosan feldühítette. Sokan elárulták az elmúlt években, nem utolsósorban az anyja, de mind közül ez volt a legrosszabb. A legjobb barátja, akiben száz százalékig megbízott, aki fuvarozta a lányát, és vigyázott rá. Idáig sikeresen el is fojtotta ezeket a gondolatokat, de Torkel most köntörfalazás nélkül rákérdezett.

– Találkoztál már Billyvel?

– Nem.

– Nem is beszéltél vele azóta?

– Nem.

– Nagyon elcseszte… – mondta Torkel már-már szomorúan.

Vanja visszatartott egy gúnyos kacajt. Ez az „elcseszte” volt az év eufemizmusa.

– De elkaptuk – szólalt meg Ursula az ajtóban. – Hála neked és Sebastiannak.

– És vele találkoztál? Mármint Sebastiannal? – kérdezte Torkel.

– Néha elmegy Amandáért az óvodába, de egyébként nem találkozunk.

Vanja Ursulára sandított, aki nem adta jelét, hogy lenne véleménye a dologról. Történt valami Sebastian és közte. Valami, ami miatt tartja a férfitól a három lépés távolságot. Vanja nem tudta, mi az. Ursula sosem volt valami közlékeny magánéleti kérdésekben. És őszintén szólva Vanja sem.

A konyhára megint csend ereszkedett. Vanja feszengett. Torkel és Ursula tudta, hogy nem cseverészni jött. Elérkezett az idő, hogy előrukkoljon a mondandójával.

– Pont ezért vagyok itt – pillantott rájuk. – A Billy-ügy miatt.

– Igen?

A kérdés elárulta, hogy fenntartásokkal fogadják a mondanivalóját, és már előre sejtik, hogy nem fognak örülni neki.

– Ma beszéltem Rosmarie-val…

Nagyjából Vanja elvárásainak megfelelően reagáltak. Ursula megvetően fújt egyet, Torkel pedig sandán elmosolyodott, mintha komikusnak találná, hogy ilyen rosszul alakulnak a dolgok.

– És mit mondott? – kérdezte a férfi előrehajolva.

Vanja habozott egy pillanatig, de ezt nem lehetett jól tálalni.

– Sajtótájékoztatót akar tartani holnap, és a gondatlanságodra meg a hanyagságodra akarja fogni az egészet.

– A hülye picsa – dünnyögte Ursula.

Torkel csak bólintott egyet, mintha nem is várt volna mást a régi főnökétől.

– El fogja árulni, miért vonultál vissza, az alkoholproblémákat meg mindent… – folytatta Vanja.

– Billy már évek óta gyilkolt, amikor Torkel inni kezdett – ellenkezett Ursula.

– Én is ezt mondtam neki.

– És még mit mondtál?

Vanja a kolléganője felé fordult. Jól hallotta, tényleg szemrehányás csendült ki a hangjából? Ursula pillantása elárulta, hogy nem tévedett. Megint elöntötte a düh. Ő semmiről sem tehet, az isten verje meg! Ő csak a rossz hír hozója.

– Hogy senki sem sejtett semmit, Billy mindnyájunkat az orránál fogva vezetett, és nem helyes bűnbakot csinálni Torkelből.

– Ehhez ért a legjobban. Hogy mentse a bőrét – jegyezte meg Torkel.

– Te is ott leszel a sajtótájékoztatón? – kérdezte Ursula.

Úgy tűnt, mindenáron úgy akarja beállítani, mintha Vanja is benne lenne ebben az egészben.

– Nincs más választásom. A jövőről fogok beszélni.

– Mármint a sajátodról?

Ez már több volt a soknál. Vanjának esze ágában sem volt eltűrni, hogy azzal vádolják, hogy Rosmarie ölebe, és Torkelt akarja ugródeszkának használni a karrierje építéséhez. Megtette, amit tudott, nem az ő szava döntött.

– A mi jövőnkről! A másik lehetőség, hogy Rosmarie ugyanígy ráveri Torkelre az egészet, és még a királyi gyilkossági nyomozóhatóságot is megszünteti. És az senkinek sem érdeke.

Ursula nem válaszolt, csak karba fonta a kezét, és elégedetlen képet vágott.

– Nem te tehetsz róla – békítgette Torkel, miközben vetett egy pillantást Ursulára. – Biztosra veszem, hogy mindent elkövettél. Mind ismerjük Rosmarie-t.

– Sajnálom – felelte Vanja őszintén. – Szerintem kapcsold ki a telefonodat, és ne olvass híreket egy darabig!

– Túlélem. De kösz, hogy szóltál!

– Ez a legkevesebb.

Összepillantottak. Torkel megnyugtatóan mosolygott, Vanja pedig arra gondolt, milyen sokat jelentett neki a férfi éveken át, mennyire támogatta, és milyen jellemes ember. Átnyúlt az asztalon, hogy megfogja a kezét, de a fehér kesztyű láttán meggondolta magát.

– Nagyon sajnálom – ismételte meg.

– Tudom.

Ekkor megszólalt Vanja telefonja. A kijelzőre pillantott. Ismeretlen szám. Felvette. A västeråsi rendőrségről hívták.

Miután lefolytatta a rövid beszélgetést, és megnézte a helyszínről készült fényképet, a szemlátomást kíváncsi Ursulához fordult.

– Dolgunk van.

Azonnal látta, hogy valami nincs rendben, amint My ajtót nyitott, és beengedte. Hát persze hogy nem volt. Mynek újdonsült kisgyerekes anyukaként kellett volna otthon ülnie az ikreivel a saját kis buborékjában, ehelyett azonban azt próbálta megemészteni, hogy a férje, akit szeretett, olyan bűncselekményeket ismert be, amelyek minden idők legbestiálisabb sorozatgyilkosává teszik Svédországban. Vagyis semmi sem volt rendben, de ma még a szokásosnál is rosszabbnak tűnt a helyzet. My haja zsírosan hullt a vállára, az arca sápadt volt, a szeme karikás. Úgy látszott, hogy csak gyorsan magára kapott egy foltos melegítőnadrágot a bő pólóhoz, amelyben aludni szokott. Másnak is nehéz egyedül nevelni két kisgyereket, de Sebastiannak az az érzése támadt, hogy My esetében nem egyszerű kialvatlanságról van szó.

Sebastian beszélt neki először a Billyvel szembeni gyanúkról, és ő szorgalmazta a fiatalember leleplezéséhez vezető nyomozást. Így aztán némileg felelősnek érezte magát azért, hogy My ilyen helyzetbe került, és fenekestül felfordult az élete. Ami persze ostobaság és teljességgel irracionális volt, és nem is vallott rá, de My szenvedte meg leginkább a történteket, és Sebastian nem tudta, mi lesz vele hosszú távon. Ezért tartotta a nővel a kapcsolatot. Meg azért, mert az ő nézőpontja és története fontos és felkavaró része lesz a megjelenő könyvének.

– Kér kávét? – kérdezte My, miközben Sebastian levette a kabátját.

– Csak ha maga is iszik.

– Akkor nem kap.

A nő betessékelte a nappaliba, ahol semmi jele sem látszott annak, hogy a házban kigyerekek laknak. A földön nem hevertek tárgyak, a díszpárnák katonás sorban álltak a kanapén, a távirányítók a dohányzóasztalon. Az ablakban friss vágott virág.

– A gyerekek alszanak? – kérdezte Sebastian, körülnézve a csendes lakásban.

– Nincsenek itthon.

Sebastian egy rettenetes pillanatig azt hitte, hogy valami szörnyűség történt, és My fegyelmezettsége mögött tragédia lappang.

– Akkor hol vannak? – kérdezte, és örömmel vette észre, hogy a hangja nem árulta el a nyugtalanságát.

– Anyámnál.

My leült a kanapéra, maga alá húzta a lábát, és átölelte az egyik díszpárnát. Sebastian a szemben álló fotelba telepedett.

– Én… – kezdte a fiatalasszony. – Rosszabbra fordult. Már látni sem bírtam őket. Hogy a szoptatásról ne is beszéljek.

Hallani lehetett a hangján, hogy a sírás szélén áll, de a szeme száraz maradt. Sebastian látni vélte benne a régi Myt. A határozott, törekvő, céltudatos Myt.

– Tudom, hogy nem ők tehetnek erről az egészről, mégis képtelen vagyok… Annyira hasonlítanak rá, hogy képtelen vagyok megbirkózni a feladatokkal.

– Adjon időt magának…

– Nem szülés utáni depresszióban szenvedek, Sebastian – szakította félbe My előredőlve. – Ez nem fog elmúlni. Nyolc embert ölt meg. Mert így akarta. Mert élvezte.

Az első hármat még nem, gondolta Sebastian. Akkor kapott rá. De ezt persze esze ágában sem volt kimondani. Nem oszt, nem szoroz.

– De a két gyerek nem ő – próbálkozott.

– Félig igen.

Valahol meg lehetett érteni My ellenérzéseit és félelmeit. Sebestian szerint feleslegesek és túlzottak voltak, de elfogadta őket. Vajon Billy gyilkos ösztöne genetikai eredetű? A fiatalember „kígyó”-nak hívta, mintha élőlény lenne, amely hajtja, de micsoda valójában? Honnan ered? Sebastian számára egyértelmű volt a válasz. Úgy érezte, eleget tud az emberi pszichéről ahhoz, hogy kijelenthesse, a tettek és a tapasztalatok, a másokhoz fűződő kapcsolatok és az átélt élmények sokkal jobban formálják az embert, mint a genetika. Senki sem születik gyilkosnak.

– De attól még nem lesznek olyanok, mint ő – mondta. – Ha a biológiai örökségre gondol, akkor ne felejtse el, hogy a felét magától kapták!

– Ja, lehet, hogy csak a hazudozásért, hűtlenségért és kurvázásért felelős géneket hordozzák.

Keserűség. Düh. Idővel felfalják és megsemmisítik.

– Billy nem csak ennyi – mondta Sebastian nyugodtan.

– Ne védje nekem!

– Nem őt védem, hanem a gyerekeket.

Úgy tűnt, My harciassága elpárolog. Mélyet sóhajtott, hátradőlt, és magához szorította a párnát.

– Tudom. Tudom, hogy nem lesznek automatikusan sorozatgyilkosok. Nem is ez a gond.

– Akkor mi? – kérdezte Sebastian őszinte érdeklődéssel.

My nehéz helyzete ellenére – vagy talán pont annak köszönhetően – mostanában a vele folytatott beszélgetések foglalkoztatták a leginkább. Billy egyre jobban bezárkózott. Mind szótlanabb lett, ahogy tudatosultak benne a tettei következményei. Hugo Sahlén holttestének ma reggeli megtalálása csak olaj volt a tűzre. Úton a fogdába egy szót sem szólt, csak bámult ki az ablakon, még akkor sem válaszolt, ha kérdezték. My viszont beszélt, szavakba öntötte az érzelmeit, vagy legalábbis megpróbálta. A mód, ahogy a történteket feldolgozta, és hagyta, hogy meghatározzák őt, nagyon is ismerős volt Sebastiannak. Ezt a nézőpontot is beleírja a könyvébe? Foglalja bele a veszteségről szerzett saját tapasztalatait? Tegye személyesebbé? Fontolóra veszi. Csak nem most.

– Az, hogy… – kezdte My, aztán elhallgatott, mintha a szavakat keresné. – Az, hogy folyton azokra a dolgokra emlékeztetnek, amiket el akarok felejteni.

Hát igen, tényleg hasonlítottak egymásra. My és Sebastian. Ő maga hányszor és hányszor próbálta sikertelenül elfojtani 2004 karácsonyának emlékét!

Idén tizenkilenc éve.

Tizenkilenc éven át nem engedte meg magának a boldogságot, mert úgy gondolta, nem érdemli meg. Magányosan a sötétben. Ezer és ezer nap folyt össze egyetlen hosszú fullasztó gyászban, amelynek során az alkalmi szexuális együttlétek voltak az elfojtás eszközei, hogy a felszínen maradhasson, és még egy kis ideig levegőhöz jusson.

De már maga mögött hagyta.

Új életet kezdett.

Muszáj volt, és Mynek is muszáj lesz.

– Most még emlékeztetik, de idővel majd képes lesz különbséget tenni. – Előrehajolt, és a fiatalasszony szemébe nézett. – Megkülönböztetni, amit Billy elkövetett maga ellen, és amit az ikrek jelentenek magának. Mert ez két külön dolog.

– Örökbe adom őket.

Sebastian nem tudta, milyen válaszra számított, de erre biztos nem. Lehetséges ez egyáltalán? A kételkedés nyilván kiült az arcára, mert My így folytatta:

– A bíróságot és a szociális hatóságot is be kell vonni, de lehetséges. Ha ez szolgálja a gyerekek érdekeit.

– És ez szolgálja?

– Megérdemlik, hogy szeressék őket.

Meggyőződésből és őszintén beszélt, ezért Sebastian nem ellenkezett. Bármit mond is, nem tudja jobb belátásra bírni, legalábbis most.

– Szívességet szeretnék kérni – folytatta My határozottan.

– Mit?

– Billy a gondviselő, ezért bele kell egyeznie. Amikor legközelebb találkoznak, kérje meg, hogy járuljon hozzá!

– Nem fog.

– Beszélje rá! Úgysem lesz az életük része.

– Ő a gondviselő, ahogy maga is mondta…

– Igen, igen, igen – vágott a szavába My. – Lehet, hogy meg kell majd látogatniuk a börtönben, nem tudom, de… Nem fogja megismerni őket, nem lesz fontos szereplő az életükben, arról gondoskodom.

– Jól van, beszélek vele.

– Remek.

Sebastian úgy gondolta, erről lehetne vitatkozni, de úgy döntött, hogy egy szót sem szól. Majd máskor vonja kétségbe My döntésének átgondoltságát, amikor már több idő telik el. Tudni nem tudta, de úgy vélte, hogy egy ilyen örökbeadás jócskán elhúzódik. Ha jól ismerte Billyt, körömszakadtáig tiltakozni fog. Sebastian tudta, hogy még mindig táplál valamiféle reményt, hogy idővel helyre jöhet a kapcsolata a feleségével. My talán nem fog megbocsátani neki, de legalább megérti és elfogadja. Naivan hisz abban, hogy valamit megmenthet a régi életéből. Csakhogy ő nem látta azt a Myt, aki itt ült Sebastiannal szemben.

– Maga nem akar beszélni valakivel? – kérdezte óvatosan.

– Kivel?

– Egy terapeutával. Aki segít feldolgozni ezt az egészet.

– Most beszélek magával.

– De én nem a terapeutája vagyok, hanem a barátja.

– Szerintem barátra nagyobb szükségem van, mint terapeutára, de azért kösz.

Megszólalt Sebastian telefonja. Rendes körülmények között hagyta volna csörögni, de most valósággal hálás volt, amiért félbeszakította ezt a beszélgetést. Tett egy bocsánatkérő kézmozdulatot My felé, és előhúzta a készüléket a zsebéből. Vanja volt az. Sebastian hirtelen megijedt, hogy elfelejtett elmenni Amandáért az óvodába, de egyrészt sosem felejtette el, másrészt akkor Vanja már hamarabb hívta volna. Csakhogy sosem telefonált, ha nem Amandáról volt szó, így aztán Sebastian némileg idegesen fogadta a hívást.

Húsz perccel később Vanja felvette My lakása előtt, és indultak Västeråsba.

Egy ideje már az autóban is érezték a szagot, mégis letaglózó volt, amikor kiszálltak a telepen. Rettenetes bűz fogadta őket.

– Azt a rohadt! – nyögte ki Sebastian, miközben igyekezett a száján át lélegezni.

– Ezerhatszáz sertés – közölte Vanja mosolyogva.

– Hogy lehet itt dolgozni?

– Szerintem meg lehet szokni.

– Hogy disznókkal dolgozzon az ember? Azt igen – jegyezte meg Ursula.

Sebastian elengedte a füle mellett az epés megjegyzést, és elindultak a nagy épület felé. A behajtón rendőrautók parkoltak, és egyenruhás kollégák álltak. A területet már lezárták. A helyszínen bűnügyi technikusok dolgoztak, és Ursula rögtön feléjük vette az irányt. Az egyórás autóút alatt alig szólalt meg. Most találkoztak először a Torkelnél történt események óta. Sebastian tudta, hogy a nő őt okolja a szerencsétlen végkifejletért, mert nem figyelmeztette. Kénytelen volt elismerni, hogy nem teljesen alaptalanul.

Beugrott a hátsó ülésre, amikor érte mentek. Ursula nem ajánlotta fel az anyósülést, holott majd húsz centivel volt alacsonyabb nála. Sebastian becsapta az ajtót, majd nem éppen kellemes csendben útnak indultak.

– Mit tudunk a västeråsi ügyről? – kérdezte, amikor elhagyták Stockholmot, és Vanja felgyorsított a nyugatra tartó autópályán.

– Amit telefonban mondtam, és amit a képen láttál.

Na igen, a kép. Természetesen elképzelhető volt, hogy semmi köze Sebastianhoz, de Vanja nem igazán hitte, és ő maga sem, ha őszinte akart lenni.

– Láttam a neten, hogy találtatok még egy holttestet – mondta Vanja.

Nem ő hozta fel a Billy-témát, hanem Vanja, úgyhogy talán válaszolhat.

– Igen. Hugo Sahlénét – felelte, vetve egy pillantást Ursulára.

– Ott voltál? – kérdezte a kolléganő, le sem véve a szemét az útról.

– Igen.

– Miért?

– Mert megkért. Gyakran találkozom vele.

– Miért?

– Mert szüksége van valakire, akivel beszélhet.

Ursula halk felszisszenése világosan elárulta, mit gondol erről.

– Sok minden történt, amióta elkapták – próbálkozott Sebastian.

– Megbánta?

Habozott. Erre a kérdésre nem volt egyszerű a válasz. Nem lehetett simán igent vagy nemet mondani. Korántsem volt biztos, hogy Ursula vevő a szerepet játszó pszichológiai tényezőkről szóló előadására, de Sebastian úgy döntött, szerencsét próbál.

– A következményeket biztos bánja. A bűncselekményeket meg… Nem az a Billy követte el őket, akit mi ismerünk. Ő maga sem tudja, hogy viszonyuljon hozzájuk.

– És ebben segítesz neki?

– Legalábbis próbálok.

Ursula most először fordult hátra, és nézett rá, amióta elindultak.

– Miért? Billyt igazából le se szarod, és ártott egy csomó embernek, akik állítólag fontosak neked.

– Tudom.

– Akkor miért? Puszta szívjóságból? Mert olyan rendes ember vagy, hogy mindig gondolsz másokra?

Nem lehetett nem észrevenni a maró iróniát. Ursula ismerte őt a világon a legjobban. Ha meg akarja még menteni a kapcsolatukat, nem hazudhat.

Neki nem. Még egyszer nem.

– Írok róla egy könyvet.

– És ezt ő is tudja?

– Nem.

– Gondoltam – húzta gonosz mosolyra a száját a nő. – Az már inkább rád vall, hogy kihasználsz valakit a saját érdekedben.

Sebastian megint kénytelen volt beismerni, hogy igaza van. Ursula előrefordult.

– Vanja nagy kockázatot vállal, hogy magával hoz. Nem te vagy Rosmarie szíve csücske.

– De az a felirat a falon nem hagy neki más választást.

– Az embernek mindig van választása. Dönthet jól, és dönthet rosszul.

Ez is igaz. Sebastian éveken át következetesen rosszul döntött, hogy büntesse magát, mert a jó döntés egy kis örömöt és boldogságot csempészett volna az életébe, de azt hitte, hogy nem érdemli meg.

– Kösz – mondta Vanjának.

– Nem várok hálát, de rajtad áll, hogy megbánom-e.

Sebastian bólintott, és hátradőlt. Torkel szó szerint ugyanígy fogalmazott, amikor néhány évvel ezelőtt visszavette a csapatba Västeråsban. És mi lett a vége…

Az út hátralévő részét némán tették meg.

Most beengedték őket a kordonszalagon, és egy civil ruhás nyomozó jött feléjük előrenyújtott kézzel. Negyvenöt körül lehetett, sötét haja már deresedett a halántékán. Sportcipőt, chino nadrágot és kapucnis pulóvert viselt a steppelt mellénye alatt, amitől úgy nézett ki, mintha egy családi vagy baráti grillezésről hívták volna be.

– Helló! Radjan Micic vagyok, én telefonáltam.

– Mit tudnak? – kérdezte Vanja, miután üdvözölték egymást, és bemutatkoztak.

– A telep egy házaspáré, Machadóéké. Az áldozatot az egyik tulajdonos találta meg – intett egy munkásruhát viselő harmincöt körüli nő felé, aki kissé távolabb beszélgetett egy egyenruhás rendőrrel. – Hatvanas nő, a személyazonossága ismeretlen. Kiengedtük a disznókat, de amikor megtudtuk, hogy jönnek, pontosabban, hogy Ursula jön, mindent úgy hagytunk, ahogy volt.

Sebastian magában somolygott. Ursula sosem bízott meg a helyi technikusok munkájában, és nem riadt vissza attól, hogy ezt kifejezésre is juttassa. Biztos büszke lesz, ha megtudja, micsoda tiszteletnek örvend, legalábbis Västeråsban. Lehet, hogy Sebastian el is mondja neki. Ráférne néhány jó pont.

– Van valami a tulajdonosok rovásán? – kérdezte Vanja.

– Nem tudunk róla.

– Jól van. Köszönöm.

– Biztos nem emlékeznek – folytatta Radjan halvány mosollyal –, de már találkoztunk, amikor legutóbb nálunk jártak. A Palmlövskában tanuló fiú ügyében, aki lelőtte a haverját.

Abban az évben, amikor Sebastian anyja meghalt, és ő sok-sok esztendő után visszatért a szülővárosába, hogy egy évtized kihagyást követően megint a királyi gyilkossági nyomozóhatósággal dolgozzon. Akkor találkozott Vanjával.

Milyen rég volt!

Mekkorát fordult azóta a világ!

– Tényleg nem emlékszünk – vágta rá Sebastian szintén mosolyogva. – Mármint az ügyre igen, magára nem.

– Thomas Haraldsson munkatársa voltam…

– Tényleg? És tett valami emlékezeteset?

– Ezek szerint nem.

Sebastian inkább érezte, mint látta, hogy néz rá Vanja. A lány bocsánatkérő hangnemben még egyszer megköszönte Radjan segítségét, aztán elindultak a tulajdonos felé.

– Vanja Lithner, királyi gyilkossági nyomozóhatóság – mutatkozott be Vanja. – Ő pedig Sebastian Bergman.

– Az a Sebastian Bergman? – kérdezte a nő kíváncsi tekintettel.

Sebastian egy pillanatra azt hitte, hogy egy rajongójával van dolga. Mostanában nem volt túl sok belőlük, de az a kevés is mind nő volt. Alaposan megnézte. Barna szem, rövid barna haj, festetlen arc, átlagos testalkat. Túl fiatal hozzá. Volt idő, amikor megpróbálta volna ágyba vinni, de már nem. Uppsala óta nem. Ezenkívül az is feltűnt, hogy a nő nem ámulattal néz rá. Valószínűleg még sosem látta. Nyilván a helyszínen készült fényképre célzott.

– Igen, az a Sebastian Bergman – bólintott ő.

– És magát hogy hívják? – kérdezte Vanja.

– Erika Machadónak. A miénk a telep a férjemmel.

– Azt tudjuk. Mondja el, mi történt!

– Már elmondtam – intett Erika az egyenruhás kolléga felé, aki éppen Radjannal beszélgetett.

– De nem nekem.

Erika a szemét forgatta, és nagyot sóhajtott.

– Nem sokkal négy után értem ide, bementem, az egyik karámból mocorgást hallottam, ezért benéztem, és megláttam a hullát. Aztán hívtam a rendőrséget. Most meg itt vagyunk.

– És tudja, ki az?

– Csak egy pillanatra láttam, de nem hiszem.

– Egyedül volt itt?

– Igen. Az állatgondozók hattól kettőig dolgoznak.

– És azóta senki sem járt bent?

Erika megrázta a fejét.

– Már csak az esti etetés van hátra, de az gépesítve történik.

– Akkor maga mit keresett itt? – szólalt meg Sebastian.

– Az egyik gép akadozott reggel, és meg akartam nézni.

– És mit gondol, miért maguknál történt ez?

– Fogalmam sincs.

– Nem tapasztalt valami szokatlant az utóbbi időben?

– Nem.

Vanja körülnézett az udvaron a hatalmas épület előtt, amely jobban emlékeztetett hangárra, mint disznóólra.

– Vannak felszerelve kamerák?

– Csak az udvaron. Időnként megtisztelnek minket az állati jogok védelmezői meg a vegánok…

– Elmentik a felvételeket?

– Mozgásérzékelővel működnek. Ha bekapcsolnak, akkor igen.

– Meg tudná nézni, hogy ma bekapcsoltak-e?

– Persze.

– És kérem, ne menjen messzire! Elképzelhető, hogy még lesz néhány kérdésünk.

Erika bólintott, Vanja pedig elindult az épület felé. Sebastian követte.

Bent még büdösebb volt. Mintha egy elfeledett macskavécére öntöttek volna ammóniát, és végül valaki még bele is csinált volna. Sebastiant a hányinger kerülgette.

Az épület teljes hosszában mindenütt disznók voltak. Röfögő, visító, túró, fekvő, alvó disznók. A karámok egymást érték a keskeny, lebetonozott folyosó mindkét oldalán. Az állatokat kordonra emlékeztető fémkerítés választotta el egymástól és a folyosótól, amelyen ők haladtak. A mennyezeten fénycsövek sora világított, de a karámokban a belső falak mentén állandó félhomály uralkodott. Ablakok nem voltak. A plafon rozsdás fémlemez, alatta csövek keresztbe-kasul. Lehet, hogy az épület kívülről hangárra hasonlított, de ha valaki belépett, kétsége sem maradt afelől, mi célt szolgál.

Nagyüzemi termelést. Ez egy gyár volt.

Sebastian fogyasztott ugyan sonkát meg szalonnát, de most, hogy ezeket a halált váró, összezsúfolódott állatokat elnézte, amelyek egy általa olvasott cikk szerint odaadó társas lények, és intelligensebbek, mint sok kutya, nem tudta, mit is gondoljon.

Az egyetlen üres karám felé mentek, amely a bal oldalon nyílt az ól végében. Sok ormány szimatolt feléjük kíváncsian, amikor tovahaladtak. Aztán megálltak, és szemügyre vették a látványt.

A nő a karám közepén feküdt hanyatt a betonpadlón. Bordó pólót, világos nadrágot, vászoncipőt és zoknit viselt. A karján, kezén és arcán mély sebek vöröslöttek. A jobb kezéről hiányzott néhány ujja. Ursula fehér védőruhában guggolt mellette. A helyi technikusok körülötte sürgölődtek.

– Kettő és négy között kerülhetett ide – közölte Vanja.

– De régebb óta halott – állapította meg Ursula.

– Mióta?

– Nem tudom, de régebb óta.

Bár Ursula nekik háttal guggolt, Vanja biccentett egyet a holttest felé.

– Mit tudsz a sérülésekről mondani?

– A halála után keletkeztek. Kikezdték a disznók.

Vanja grimaszolt egyet. Főleg az ujjak hiánya volt hátborzongató. Remélte, hogy a tulajdonosok tudják, mely állatok voltak ebben a karámban, és nem vágják le, és adják el őket. De ez nem az ő gondja volt, hacsak Ursula nem akarja megkeresni és megvizsgálni a nő hiányzó testrészeit.

– Azt hittem, csak mese. Mármint hogy a disznók megeszik az embert.

– Ezek szerint nem.

– Szerinted itt halt meg?

– Nem. – Ursula félrehúzódott, és finoman megnyomta az áldozat mellkasát. A neoncsövek hideg fényében Vanja látta, hogy valami lecsordul az állán. – Vízbe fulladt.

– És idehozták. Biztos nem ok nélkül.

Kénytelenek lesznek Machadóék és az alkalmazottaik körmére nézni. Megfenyegették-e őket, belekeveredtek-e valamibe, ismerték-e az áldozatot…

– Ahogy ennek is biztosan van valami oka.

Vanja megfordult. Sebastian egy kis raktárnak tűnő helyiség előtt állt az épület sarkában. A falai durva deszkákból készültek, az ajtón egyszerű retesz, teteje nem volt.

Ezt oldd meg, Sebastian Bergman!, állt nagy vörös betűkkel a festetlen falon.

Vanja is odalépett.

– Vérrel írták?

– Festékkel – intett Sebastian egy festékesdoboz felé a fal tövében. Egy ecset feküdt rajta.