A mű eredeti címe

Intrig i Amalfi

Copyright © Anders de la Motte & Anette de la Motte 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Hungarian translation © Tordai Éva

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

TORDAI ÉVA

ISBN 978 615 104 119 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szereplők

TURISTACSOPORT

Lara Belmonte, 46 éves
idegenvezető, a Belmonte Travels nevű családi cég ügyvezetője

Hugo Lind, 50 éves
történelemtanár, helyettes buszsofőr

Gottfrid „Gotte” Byhlén, 70 éves
a Byhlén Édesség Rt. tulajdonosa és vezetője

Edit Byhlén, 44 éves
Gottfrid harmadik, jelenlegi felesége, a Byhlén Édesség Rt. személyzeti vezetője

Carl Byhlén, 43 éves
Gottfrid első házasságából származó fia, a Byhlén Édesség Rt. ügyvezető-helyettese

Lovisa Stolpenhjelm-Byhlén, 41 éves
Gottfrid első házasságából származó lánya, a Byhlén Édesség Rt. fejlesztési menedzsere; férjével, Gustaffal együtt üzemelteti a Stensätra kastélyt

Gustaf Stolpenhjelm, 36 éves
vállalkozó, a Stensätra kastély tulajdonosa

Sonja Byhlén, 60 éves
Gottfrid második felesége, textilművész, a Byhlén Édesség Rt. igazgatósági tagja

Polly Byhlén, 34 éves
Gottfrid mostohalánya a második házasságából, jógaoktató

Tom Aronsson, 69 éves
a Byhlén Édesség Rt. pénzügyi vezetője, Gottfrid jobbkeze

Jackie Byhlén-Malmberg, 65 éves
Gottfrid húga, a Karamellkirálynő Rt. tulajdonosa és ügyvezetője

Ian Malmberg, 65 éves
Jackie férje, a Karamellkirálynő Rt. értékesítési igazgatója

Viktor Byhlén-Malmberg, 39 éves
Jackie és Ian fia, a Karamellkirálynő Rt. alkalmazottja

RENDŐRSÉG

Baldassare Russo, 55 éves
rendőrfelügyelő

PÉNTEK

Úgy tartják, amikor a végítélet napján az emberek előtt végre megnyílik az éden kapuja, Amalfi lakói számára az is csak ugyanolyan nap lesz, mint a többi, mert az ő földi lakhelyük szépségét még a mennyországé sem múlja felül.

Pompeo Merola szállodaigazgatónak minden alkalommal e szavak jártak az eszében, valahányszor a legfelső teraszra lépett, ahonnan a folyosótól egészen a főbejáratig ellátni. És mint mindig, most is kénytelen volt egyetérteni velük.

Hogy is vetekedhetne bármi az őt körülvevő szépséggel? A fenséges, zöldbe borult hegyekkel, a kristálykék vízzel, amely mintha összeolvadna a végtelen éggel – mindez olyan ellenállhatatlanul szép, hogy csak tengeristenek, nimfák, szentek és csodák létezésével magyarázható.

Pompeo hagyta, hogy a szél átjárja a tüdejét, és egy pillanat erejéig szinte isteni jelenlétet érzett. Amíg él, nem unja meg ezt a munkahelyet.

A Monastero Santa Rosa szálloda a meredek, kivájt sziklaoldal szélére épült, mintha az egész masszív kőépületet egy istenség keze tartaná.

Magasan fent, a meleg levegőben néhány sirály körözött azon mélázva, mivel töltse a napot. Pompeo egy ideig őket követte tekintetével, majd ismét a tengerre pillantott. Balra, a Salernói-öböl túloldalán a hajósokat énekével elbűvölő szirén nevét viselő Punta Licosa került a látóterébe. A negyven kilométer hosszan húzódó Amalfi-parton festői falvak sorakoztak, amelyeket félelmetes sziklák, termékeny citromligetek és a csillámló Földközi-tenger fogott közre, és együttesen ragyogó gyöngy nyakéket alkottak.

Ezenkívül az Európa, Afrika és Közel-Kelet közötti történelmi útvonalak stratégiai csomópontja volt. Évszázadokon át hódítók tömkelege kívánta uralma alá hajtani a partszakaszt. Görögök, rómaiak, arabok, spanyolok, franciák és britek. Ugyan ki róhatná fel nekik? Ki ne áhítozna egy darabka mennyországra?

Pompeónak azonban nem voltak ilyen igényei, ő maga tökéletesen megelégedett az Amalfi-part – mondhatni – legexkluzívabb szállodájának vezetésével.

Pillantását a szálloda kertjét alkotó, lentebb zöldellő teraszokra vetette, amelyek fokozatosan vezettek le a szikla pereméig érő medencéig. A kelő nap egyre magasabbra hágott az égen, nemsokára felébrednek a vendégek, kipihenten és kíváncsian várva, mi mindent nyújthat az Amalfi-part.

Pompeo a karórájára nézett. Ideje megtenni a szokásos reggeli körutat. Belépett az erkélyről, átvágott a folyosón, és az egészen a legalsó szintig vivő lifthez ment. A szálloda a szuterénnel kezdődött, a legfelső szint a faluba vezető, keskeny és kanyargós úttal volt egy magasságban, a közöttük levők pedig a kertbe nyíltak.

Az épület évszázadokon át apácazárdaként működött, falai elzárták a külvilágtól. A nyugalom és az Úr iránti elköteleződés helye volt. A cellákat mára luxuslakosztályokká és -szobákká alakították, a vastag falaknak köszönhetően azonban továbbra is háborítatlan nyugalom várt mindenkire, aki a kapun betette a lábát.

Pompeo elhaladt a régi fa gyóntatófülke mellett, az egyik nyílása még mindig egyenesen az imaszobába vezetett. Itt ültek régen az apácák, itt gyóntak suttogva a fal másik oldalán helyet foglaló papnak, és kérték az Úr bocsánatát. A szállodaigazgató újfent eltűnődött, ugyan miféle bűnöknek sikerült beférkőzniük egy ilyen helyre. Igaz, még a mennyországban is volt egy kígyó.

Egyetlen hely sem mentes a gonosztól.

A gyóntatófülke mellett hatalmas ablak nyílt a szárazföldre: a ligetekre, a teraszokra és a házakra, amelyek felkúsztak a domboldalon, ameddig a szem ellátott. Márpedig egészen Ravello híres kertjeiig el lehetett látni a fennsíkon.

De Pompeo nem állt meg a kilátást élvezni, továbbment a lifthez. Egyidejűleg szemrevételezte a faliképeket, hogy egyenesen állnak-e, és hogy az útjába eső asztalokon nem konyultak-e le a növények.

A lift egyik fala üvegből volt, így a lefelé vezető úton a vendégek a tengerben gyönyörködhettek. Pompeo az üvegről visszaverődő tükörképét nézte. Igazított néhány milliméternyit a nyakkendője csomóján, hogy hajszálpontosan középre kerüljön.

Az alsó szinten kiszállt, elindult az üvegfalú folyosón, ahol a szálloda borválogatása volt kiállítva. Olaszország minden régiójából sorakoztak itt palackok, némelyik többe került, mint a havi fizetése.

Pompeo ellenőrizte a palackok között elhelyezett hőmérséklet- és páratartalom-jelzőt, továbbment a bárig, ahol alaposan megvizsgálta a pultot, hogy makulátlanul fényesre törölték-e. Ezután a könyvtárszobába ment, tekintetét végigfuttatta a polcokon.

Egy kiálló könyvre lett figyelmes. Levette a polcról: az Amalfi-part híres péksüteményeiről és édességeiről szólt. Pompeónak bevillantak a szállodában időző svéd vendégei.

Signor Gottfrid Byhlén és az édesiparban dolgozó népes családja a Belmonte Travels utasai voltak.

Múlt este nagy vacsorát rendezett a társaság. Akkor lapozgathatta valamelyikük a könyvet, és rakhatta vissza hanyagul.

Pompeo rendesen visszatette a helyére a kötetet, elégedett bólintással nyugtázta a helyreállt rendet, majd a nyitott ajtón át a teraszra lépett. A reggelesek teljes gőzzel terítettek, Pompeo név szerint üdvözölt mindenkit, majd a kövezett úton lesétált a medencéhez.

A kolostorkertben egykor főleg gyógyfüveket és -növényeket termesztettek, amelyekből az apácák orvosságot készítettek, hogy aztán a helyieknek árulják őket. Ma gondosan megtervezett növényzet alkotja a kertet. Árnyat adó pálmák, olajfák és ciprusok, gyümölcstermő citrom- és narancsfák, továbbá különféle szép és illatos virágok.

Az igazgató megszaporázta a lépteit. Fülelt, hogy a megszokott módon csicseregnek-e a madarak a kertben. Ám szokatlanul csendes volt a reggel. Még a kabócák egyhangú ciripelése is mintha fojtottabbá és mélabúsabbá vált volna.

Pompeo a homlokát ráncolta. Felnézett az égre, ott azonban csak néhány kis bárányfelhő lebegett, nem készülődött vihar. Akkor mi zavarta meg a kert lakóit? Valami ragadozó? Menyét, vagy talán a kőfalon sütkérező kígyó? Pompeo úgy döntött, szól a kertésznek, nézzen utána, és szükség esetén tessékelje ki a betolakodót.

Lement a lépcsőn az üvegfalú medencéhez, ahol tökéletes rendben sorakoztak a napágyak, mellettük az összecsukott és az utasításai szerint biztonságosan rögzített napernyőkkel.

A medence távolabbi szélén hatalmas dolmányos sirály gubbasztott, mint aki a halászfalut csodálja odalent a távolban. Lehet, hogy miatta hallgattak el az énekesmadarak? Pompeo tapsolt, hogy elhessegesse. A sirály kimért pillantást vetett rá, majd széttárta szárnyát, és eltűnt a szikla mögött.

A szállodaigazgató a szemét árnyékolva a kelő nap irányába nézett. Kint, a Tirrén-tengeren maroknyi halászhajó siklott a horizont felé. Langymeleg szél hozta magával az éles lenti hullámtörők és a domboldal zöld növényzetének illatát. Szinte tökéletes mennyei reggel.

Ismét fülelni kezdett. A dolmányos sirály ugyan elrepült, de még mindig csak a fojtott kabócaciripelés hallatszott.

Pompeo elindult ellenőrizni a medence oldalán, a nádtető alatt sorakozó napágyakat. A legutolsó ágyon szokatlan dologra lett figyelmes. Az egyik ágyon feküdt valaki. Szállodai köntös volt rajta, az arcát törölköző fedte.

Nem először találkozott korán kelő vendéggel, aki nem tartotta be a medence nyitvatartási idejét. Az is előfordult, hogy egy lerészegedett bulizó nem talált vissza a szobájába. Mindkét helyzet tapintatot és diplomáciai érzéket kívánt, amelyeknek saját megítélése szerint nem is volt híján.

Lassan közelebb ment.

A törölköző alatt megbúvó illető a bulizók csoportjába tartozhatott. A nyugágy melletti asztalon egy félig üres pohár mellett mobiltelefon hevert.

Pompeo tisztes távolságban megállt, és diszkréten köhintett. Az illető továbbra is aludt a törölköző alatt.

Az igazgató ismét köhintett, ezúttal hangosabban.

Még mindig semmi reakció.

Pompeo közelebb lépett. Csak most vette észre, hogy a vendég egyik keze mozdulatlanul lóg le a nyugágy széléről. Lent, a földön tollhoz hasonló tárgy hevert egy inhalátor mellett.

– Scusi! – szólalt meg, majd hozzátette: – Excuse me! Are you all right?

Még mindig semmi reakció.

Pompeo szíve egyre hevesebben vert. Egyszerre azt érzékelte, hogy még a kabócák is elhallgattak, nyomasztó lett a csend. Mintha az egész kert lélegzet-visszafojtva figyelte volna őt és az alvó embert, várva, hogy valami történjen.

Előrehajolt, összecsippentette az arcot takaró törölköző csücskét, és felemelte.

Amint belenézett az üres tekintetbe, meglátta a duzzadt, kék ajkat és a kilógó nyelvet, rögtön tudta, hogy ez a nap nem a várakozásának megfelelően fog alakulni.

– Dio mio! – mormolta, és leengedte a törölközőt.

Ösztönösen keresztet vetett, majd remegő kézzel a mobilja után tapogatózott.

Három nappal korábban
KEDD

1. fejezet
Új kaland

Hugo Lind Nápoly repülőtere felé haladt a busszal. Felette ragyogott a nap, az ég kékjét csak a Vezúv csúcsa felett szüntelenül gomolygó füstcsík törte meg.

A forgalom nagyjából olyan kaotikus volt, amilyenre számított, de miután néhány órát gyakorolt a kis turistabusszal, egészen belejött. Az olasz csúcsforgalomban manőverezni tulajdonképpen nem is volt nehezebb, mint a lefagyott norrlandi utakon. Minden a tervezésen, a kockázatfelmérésen és az időzítésen múlt, talán csak az olasz vérmérséklet jelent némi pluszt.

A távolságok még mindig nehézséget okoztak. Legalább tizedszerre kapta el a tekintetét a visszapillantóban megjelenő Fiatról, amely szinte hozzátapadt a busz hátsó lámpáihoz. Az olasz sofőrök mindig túl közel mentek az előttük levőhöz, szinte csak egy spagettiszálnyi távolság maradt a két karosszéria között. Szemlátomást nem aggasztotta őket a matematikai bizonyosság, hogy ha bármi történne, esélyük sem lenne kikerülni a másikat, a fékezésről nem is beszélve.

Hugo rájött a trükkre: egyszerűen nem kell belenézni a visszapillantóba. Csak feleslegesen idegesítené magát.

Mindössze pár héttel ezelőtt utazott Olaszországba a Szent Iván-éjre egymaga. Az elhunyt felesége által hagyott legutolsó teendőlista pontjait követte.

Ha Ceciliára gondolt, Hugo olykor még mindig elszomorodott. De ahogy a felesége maga mutatott rá a levelében, két év tökéletesen elegendő idő a gyászra, ideje volt továbblépni.

A lista első pontjában az szerepelt, hogy a nyaralót írassa át az ikrekre. Maja és Elias már felnőtt, az idejük és képességük is megvolt a ház karbantartásához.

A kettes számú pontot Hugo szintén sikerrel teljesítette: lefoglalta az olaszországi utat, amelyről éveken át álmodozott. És ez az utazás megváltoztatta az életét.

Azonban, ami Cecilia listájának harmadik pontját illette, még belekezdeni is alig volt ideje. De a megírni tervezett könyv igazán várhat még pár hetet, győzködte magát.

És ott volt még a negyedik pont. Ami elsőre tökéletesen elképzelhetetlennek tűnt. Hugo a mögötte lévő ülésre sandított.

Lara Belmontéra, a Belmonte Travels tulajdonosára.

A Szent Iván-éji hétvégén részesei voltak egy történetnek, amely során egy skandináv turista lezuhant Capri legmeredekebb sziklájáról. A rendőrség már-már balesetnek írta le, de Hugo és Lara amatőr nyomozása a gyilkos leleplezéséhez vezetett. Rájöttek az indítékra is: la follia d’amore – őrült szerelem.

Ismét Larára sandított.

Ő segített utána kibérelni egy kis házat kilátással a Nápolyi-öbölre, ahol teljes nyugalomban kezdhetett volna neki a könyve megírásának. Larának köszönhetően igazodott ki az új helyen, miután eldöntötte, hogy Olaszországban marad egész nyáron. Következésképpen nem mondhatott nemet, amikor a nő megkérte, hogy ugorjon be a sofőrje helyett a következő úton.

Bár őszintén szólva nem csak a hála vezérelte. Szeretett Larával lenni: gyorsan kapcsolt, izgalmas volt, és hosszú idő óta vele nevetett a legtöbbet. Az újabb közös kaland gondolata határozottan csábította, még ha azzal járt is, hogy a dél-olaszországi forgalomban kell manővereznie egy kis kék turistabusszal, és a hozzáillő inget kell viselnie, zsebén a Belmonte Travels logójával.

Rádudált egy sávjába tolakodó mopedre, fél kézzel gesztikulált, úgy, ahogy az olasz kollégáitól látta. Kifejezetten jóleső érzéssel töltötte el, amikor a mopedes dühösen visszaintett.

Mintha a gesztus valamiképpen megerősítette volna új és enyhén szólva meglepő foglalkozásában.

Immár nem Hugo Lind volt, a történelemtanár, hanem Ugo Lind, az olasz buszsofőr. Autista dell’autobus.

– Úgy vezetsz, mint egy igazi olasz, Ugo – nevetett Lara. – A következő kijárat visz a repülőtérre.

Hugo lassított, követte a nő útmutatását.

– Mondd el még egyszer, milyen utasokat veszünk fel! Családi céget említettél.

– A Byhlén családot – felelte Lara. – Édesipari cég, összesen nyolc fő.

– Byhlén – ismételte Hugo. – Csak nem a Byhlén csokoládé?

– Ismerős?

– Persze. Minden svéd nasiasztalon ott van a csokisdobozuk.

– Nasi…? – húzta fel kérdőn a szemöldökét Lara.

Lara annyira jól beszélt svédül, hogy Hugo időnként megfeledkezett róla, hogy nem az az anyanyelve.

– Nasiasztal. Édességgel megrakott asztal kávézáshoz, főleg karácsonykor. Karamella, jégcsokoládé, karácsonyi malátás üdítő és hát a klasszikus Byhlén csokoládésdoboz.

– Tehát szinte hagyomány?

– Pontosan. Bár őszintén szólva többnyire csak a felét esszük ki a dobozból. Egy csomó íz kicsit… – Hugo letért a kijáratnál – régimódi – fejezte be. – Mazsolás vanília meg cseresznyelikőr, amit senki sem szeret. A nemrégiben bevezetett ízek meg túl új divatúak. Liofilizált málna, fűszeres forralt bor meg más furcsaságok a sima nugát meg tejcsoki helyett, pedig azt mindenki szereti. Plusz egyre drágább a doboz. Mégis mennyire nehéz előállítani egy adag finom és észszerűen beárazott csokoládét, ami mindenkinek ízlik?

Hugo megállt a pirosnál, és ezzel egyidejűleg belátta, hogy túl mélyen belemerült a témába. A Byhlén doboz eszébe juttatta a régi karácsonyokat, amikor a gyerekei még kicsik voltak, és hogy milyen gyorsan elrepült az idő. Az ikrek idestova huszonöt évesek, Maja rendőr, Elias pedig hamarosan végez az orvosin.

Ismét Larára sandított. Úgy látta, mulattatja a dolog.

– Ti, svédek igencsak rá vagytok függve az édességre – nevetett. – Valahol azt olvastam, világelsők vagytok az édességfogyasztásban.

– Biztos így van – mosolygott Hugo. – Igazi gottegrisek vagyunk.

Lara kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Cukormalacok – próbálkozott Hugo, de rájött, hogy a tükörfordítással nem sokra megy. – A gottegris odavan az édességért – magyarázta. – A svédek igazi gottegrisek.

– Gottegris… – ízlelgette a szót Lara. – Jó kis szó, Ugo. Grazie! – Rámutatott egy kereszteződésre. – Megérkeztünk. Maradj a bal oldali sávban, oda megyünk, a buszparkolóba!

A nyári szezonban Dél-Európa egyik legforgalmasabb repülőtere a nápolyi, de nem éppen erre a feladatra méretezték. A bevezetőúton hemzsegtek a férőhelyért és a csekély számú parkolóhelyért tülekedő taxik, buszok és személyautók.

Némi manőverezés és még több dudálás után Hugónak végre sikerült a megfelelő helyre beállnia. Meglehetős elégedettséggel töltötte el a teljesítmény. A fiatalon szerzett buszvezetői készsége nyilvánvalóan még mindig megvan, főleg, amióta a legdurvább porcicákat leporolta róla.

Lara a karórájára nézett.

– Tökéletes időzítés. Szép volt.

– Grazie mille – felelte Hugo. – Sono Ugo Lind. Autista dell’ autobus.

– Bravo, Ugo! – nevetett fel Lara. – Beszélhetnénk esetleg olaszul az úton? Gyakorlásképpen.

– Certo – vágta rá Hugo, és megtámogatta egy olaszosnak szánt kézmozdulattal.

Lara kis tükröt vett elő, és átfésülte a haját.

– Az az igazság, hogy eléggé izgulok – jegyezte meg. – Ez az első személyre szabott üzleti utam. Régóta nyaggattam a szüleimet a tevékenységi körünk szélesítésével, de ők szkeptikusan állnak az új ötletekhez, még ha újféle bevételi forrást jelentenek is. Legfőképpen minden maradjon úgy, ahogy mindig is volt. Semmi nem változhat, a változás rossz. – Keresztet vetett, tekintetét látványosan az égnek emelte, mire Hugo elnevette magát. – Tulajdonképpen azt akartam mondani, hogy sok függ ettől az úttól, Ugo – fejezte be Lara. – A Belmonte Travels jövője többé-kevésbé a mi kezünkben van, így semmi nem mehet félre. Semmi, mi capisci?

Hugo bólintott. Lara viccelt ugyan, de egy csepp komolyságot is kihallott a hangjából.

2. fejezet
Érkezés

Az érkezési csarnokban szokás szerint nagy volt a nyüzsgés, vibrált az élet. A gurulós bőröndök zörgésébe a világ minden sarkából származó hangok vegyültek. A júliusi hőség beszivárgott a szűk hangárba, a hőmérséklet és a páratartalom az egekbe szökött, a levegőt kávé-, parfüm- és naptejillat elegye fűszerezte.

Lara a szokott várakozóhelyén cövekelt le, egy oszlop mellett, ahonnan teljes rálátás nyílt az érkező utasokra. A legtöbb dolog olyan volt, mint mindig az alatt a tizenöt év alatt, amióta itt vette fel a vendégeit a repülőtéren. De nem minden.

Először is újdonság volt ezen az úton Hugo Lind, a stockholmi történelemtanár, akiről – mint kiderült – sok minden elmondható, csak az nem, hogy tipikus svéd lagom ember lenne. Ugo – szinte azonnal ezt a nevet adta neki – a szövetségese lett a Caprin felmerült rejtély során, sőt megmentette, amikor az első napon defektet kapott a busz. Most pedig beállt buszsofőrnek, mert Salvatorénak váratlanul ki kellett venni a vakbelét. Lara hozzászokott, hogy könnyen és gyorsan oldjon meg minden lehető és lehetetlen helyzetet, ezért örült, amikor Hugo minden további nélkül elvállalta a sofőrszerepet.

Szeretett Hugo társaságában lenni, bár csak néhány hete ismerték egymást. A férfi kíváncsi volt, figyelmes és praktikus. De talán a legfontosabb, hogy kedves. Határozottan alulértékelt tulajdonság. Lara azt remélte, jól fogja érezni majd magát a kis házban, amit az ő közvetítésével vett ki. És hogy az útjuk után lesz ideje megírni a könyvét, és a maga teljességében élvezheti Olaszországot.

A második újdonság a várt turistacsoport volt. Lara igencsak megküzdött azért, hogy meggyőzze a szüleit, milyen fontos fejleszteni a kínálatot, valamint alkalmazkodni az új vendégekhez és utazási szokásokhoz. Főleg az anyja ellenezte, talán mert a cég az ő nevét viselte. „Miért nem folytathatjuk úgy, ahogy eddig? Nekünk apáddal több mint harminc évig megfelelt” – jelentette ki, amikor Lara harmadjára hozta fel a kérdést. Majd ellentmondást nem tűrő hangnemben hozzátette: „Egy céget nem lehet ügyfélként kezelni. Nem olyan személyes.”

Végül mégis beadták a derekukat, legfőképpen Lara tizenkilenc éves fiának, Alessandrónak köszönhetően. Nagyszülő még nem szerette úgy az unokáját, ahogy az ő szülei Alessandrót. Vagy inkább az imádat a megfelelő kifejezés. Megkérte a fiát, hogy hízelegjen kicsit, így vitte keresztül az akaratát.

Alessandro alkalomadtán biztosan be fogja majd hajtani rajta a tartozást. Valószínűleg az ő pártjára kell majd állnia Gianfrancóval szemben a következő veszekedésnél. Apának és fiának meglehetősen eltérő elképzelései voltak a jövőt illetően. Lara volt férje azt szerette volna, ha Alessandro jogász lesz, esetleg hozzá hasonlóan bíró. Alessandro ezzel szemben zenésznek készült. És mindketten csökönyösek, mint a szamár.

Lara abbahagyta a töprengést, és az érkezési táblára nézett. A stockholmi gép egy ideje már leszállt, a vendégei bármikor megérkezhetnek.

Végigsimított a ceruzaszoknyáján, megigazította homlokán a napszemüveget, ellenőrizte, hogy a Byhlén név jól olvasható-e az iPad képernyőjén, majd a feje fölé emelte.

Egy hangos, praktikusan öltözött német turistacsoport haladt el előtte, majd egy bőröndkocsit toló idősebb férfival találkozott a tekintete. Egy magas, jóval fiatalabb nő volt mellette, méretre szabott ruhát, elegáns fátyolkalapot és magas sarkút viselt.

– Gottfrid Byhlén, Byhlén Édesség – mutatkozott be, amikor odaért. – Ön bizonyára Lara Belmonte.

Gottfrid legalább tizenöt kilóval kevesebb volt, mint azon a képen, amit Lara a cég honlapján látott. Rövidre nyírt, ősz haj helyett borzas hajkoronával és hasonlóképpen borzas szakállal jelent meg. Meleg tekintet, kellemes mosoly. Sem ez, sem a laza öltözéke és torzonborz hajviselete nem állt összhangban a céges fotó keltette üzleties benyomással.

– Üdvözlöm Olaszországban, Gottfrid! – köszöntötte Lara.

– Köszönöm. A feleségem.

– Edit Byhlén – nyújtott kezet a magas nő.

Kissé zavartnak tűnt, a fátyolkalap alatt fáradt szempár rejlett.

– Milyen volt a repülés? – érdeklődött Lara.

– Nagyon kellemes, köszönjük! – vágta rá Gottfrid, mielőtt a felesége szóhoz jutott volna. – Edit fél a repüléstől, de a lehető legjobban alakult, nem, szívem?

A felesége szórakozottan bólintott. Gottfrid a mögöttük csoportosuló három emberhez fordult.

– Tom Aronsson, a pénzügyi vezetőnk – mutatta be a magánál egy fejjel alacsonyabb, rövidre vágott, acélszürke hajú, szögletes arcú férfit.

Aronsson rövid ujjú inget és öltönynadrágot viselt, mindkettőt kifogástalanul élre vasalva. Noha hetven körül járt, szemlátomást jó formában volt, és különösebb erőfeszítés nélkül kezelte a túlterhelt bőröndkocsit. Megszorította Lara kezét, üdvözlésképpen biccentett.

– Tommal gyerekkori barátok vagyunk – tette hozzá Gottfrid. – Igazi hű társ. És itt a volt feleségem, Sonja.

A Tom mellett álló, jóval hatvan felett járó szőke nőre mutatott: stílusos, élénk színű, mintás, átlapolt ruhát, óriási arany ékszereket és erős sminket viselt.

– A kedvenc volt feleséged – nevetett Sonja, miközben kezet fogott Larával. – Ezért ülök még mindig az igazgatótanácsban. Meg persze azért is, mert öt százalék részesedésem van a cégben – kacsintott. Lara megfigyelte, hogy finnországi dialektussal beszélt. Mimikája és ragadós nevetése azonnal szimpátiát keltett.

Tom Aronssont ezzel szemben nehezebben tudta elhelyezni. Köszönéskor még csak el sem mosolyodott udvariasságból. Larát az sem lepte volna meg, ha a kifényesített cipőjében összecsapja a bokáját.

– A lányom, Polly – folytatta Sonja, és a társaság ötödik tagjára mutatott, egy harmincas nőre.

– Üdvözlöm! – mondta Lara.

Polly alacsonyabb volt az anyjánál, a haja sötét, jóganadrágot és batikolt pólót viselt. Egyik vállán hátizsák lógott, a másikon tokba tekert jógaszőnyeg. A testbeszéde arra utalt, szeret háttérben maradni.

– Mindnyájukat üdvözlöm – szólalt meg Lara. – Még hárman hiányoznak, ugye?

– A lányom és a vejem ott jön.

Gottfrid Byhlén ezúttal egy negyven-egynéhány éves nőre mutatott, aki átverekedte magát a tömegen. Aranybarna haj, igényes, rövidre vágott frizura, övvel és cipővel tökéletesen harmonizáló overall. Mögötte egy férfi caplatott két nagy gurulós fémbőrönddel.

– Jó napot! Lovisa Stolpenhjelm-Byhlén vagyok – biccentett Larának a nő. Ugyanolyan egyenes tartása és határozott arckifejezése volt, mint az apjának. Egyik karján visszafogott stílusú retikül lógott, az a fajta, amelyikért hat számjegyű összeget kérnek. – És a férjem, Gustaf Stolpenhjelm – mutatott a bőröndöket húzó férfira.

– Örülök, hogy találkozunk – üdvözölte vonzó mosollyal a férfi.

Gustaf Stolpenhjelm fiatalosan nézett ki: a haja hullámos szőke, az arca napbarnított volt, és mintha egyenesen Ralph Lauren nyári katalógusából lépett volna ki.

– Lovisával nagyon várjuk ezt az utazást – jegyezte meg. – Egy csomó inspirációt és ötletet fogunk gyűjteni, igaz, szívem?

A felesége bólintott, tekintetében ellenállhatatlan lágyság jelent meg.

Lara magában megszámolta az utasokat.

– Egyvalakit még várunk, nem igaz?

– Így van – helyeselt Lovisa. A lágyság amilyen gyorsan jött, el is tűnt. – A bátyám, Carl kénytelen volt fogadni egy fontos munkahelyi hívást.

Lovisa az apjára sandított, mint aki biztos akar lenni benne, hogy hallotta.

– Ott jön. Calle! – kiáltott Gottfrid.

Egy férfi tört utat magának a tömegben, szapora léptekkel közeledett. A negyvenes éveiben járt, öltönyt és nyakkendőt viselt, illetve a húgával ellentétben neki sötét volt a haja és a szeme. Egyik kezében mobillal zsonglőrködött, a másikkal a bőrönd fogantyúját tartotta.

– Üdvözlöm! Carl Byhlén – köszöntötte kifulladva Larát, miután eltette a telefont. – Elnézést a késésért, az egyik beszállítóval hirtelen probléma adódott, meg kellett oldanom. De most már minden a legnagyobb rendben. Megy a bolt, ahogy kell. – Szinte pontosan ugyanúgy sandított az apjára, ahogy Lovisa az előbb.

Gottfrid rá sem hederített. Tökéletesen lefoglalta a kissé tántorgó felesége támogatása.

– Ragyogó, tehát mind itt vagyunk! – nézett végig a kis csoporton Lara. – Benvenuti in Italia! Remélem, eddig jó útjuk volt. Lara Belmonte vagyok tehát a Belmonte Travelstől. A buszunk itt áll, rögtön kint, ha felszálltunk, megbeszélünk pár praktikus tudnivalót. Jöjjenek utánam!

Lara gyakorlottan átvezette a kis társaságot az érkezési csarnokon, ki a rekkenő hőségbe.

Néhány feketéző taxisofőr ácsorgott odakint cigarettázva. Gyorsan elnyomták a csikket, és kihúzták magukat, de amint Larát meglátták, ajkukról lehervadt a mosoly.

– Anyátok biztos büszke rátok – sziszegte a szája sarkából a nő. – Mit sem sejtő turistákat húztok le. Tűnjetek el, az én vendégeimet elfelejthetitek! Mascalzoni!

Dühös fejmozdulatára a férfiak érthetetlenül motyogtak, és nagy nehezen eloldalogtak. Lara barátságosabb arckifejezést öltve fordult vissza a csoporthoz:

– Mindjárt ott vagyunk – jegyezte meg. – Csak pár perc séta.

3. fejezet
A buszsofőr hallgatózik

Hugo azzal töltötte az időt, amíg a parkolóban várakozott, hogy először az appban alaposan átnézte az útvonalat a repülőtértől a szállodáig. A buszban volt ugyan GPS, de fel akart készülni, különösen a szárazföld belsejéből a Lattari-hegységbe, majd az Amalfi-part felé vezető kanyargós útra.

A tériszonya mindig is aggasztó tényező volt, Hugo azonban remélte, hogy ha az útra és a vezetésre koncentrál, nem lesz baj. Ha konkrét feladata van, nem lódul meg a képzelete, ezt már a múlt héten Capriban is megfigyelte.

Amikor kellőképpen felkészültnek érezte magát, rákeresett a Byhlén Édességre. A Larával folytatott párbeszéd kíváncsivá tette, világosan érzékelte, mennyire fontos a nő számára ez az út. Ártani biztos nem árt, ha tájékozódik a Byhlén család hátteréről.

A karácsonyi csokoládésdobozokon kívül arra is emlékezett, hogy Cecilia néha vásárolt a stockholmi boltjukban, de abban nem volt biztos, hogy még mindig megvan-e a bolt. A telefonja szerint igen, a térkép Stockholm elegáns bevásárlóutcáiba navigálta.

Hugo továbbgörgetett, jó pár cikk jelent meg a cégről.

A bonbonkirály visszavonul, így szólt a legfrissebb főcím. Hugo rákattintott és elolvasta.

A jól ismert Byhlén Édességet 1898-ban alapították. Az immár háromgenerációs céget Gottfrid Byhlén vezeti. Gottfrid negyed évszázada működik cégvezetőként és az igazgatótanács elnökeként, de felröppent a hír, hogy készül átadni a stafétát.

A csokoládésdobozairól és bonbonjairól híres Byhlénnek tucatnyi svéd városban van saját üzlete. Csokoládéik hosszú évek óta magától értetődően vannak jelen a svéd édességpiacon.

Az utóbbi években a cég egyre kevésbé profitábilis, tehát nem lenne váratlan a generációváltás, különösen, mivel Gottfrid betöltötte a hetvenet.

A cégvezetői posztot valószínűleg a fia, Carl, vagy a lánya, Lovisa fogja betölteni. Mindketten fiatal koruk óta dolgoznak a vállalkozásban, Carl ügyvezető-helyettesként, Lovisa pedig fejlesztési menedzserként.

„Apától függ, hogy dönt, mi válik leginkább a cég javára – nyilatkozta Carl Byhlén. – Sem nekem, sem a húgomnak nincs hozzáfűznivalója.”

A cikk felkeltette Hugo kíváncsiságát. Lara szerint a Byhlén család részben üzleti, részben kikapcsolódási céllal jött az Amalfi-partra. Köze lehet vajon az említett generációváltáshoz?

Ráment a cég honlapjára, a vezetőségi tagok képeire koppintott. Egy sor mosolygó ember jelent meg a kijelzőn, egy kivétellel mindnek Byhlén volt a vezetékneve. Vélhetően velük fog hamarosan találkozni.

Hugo a zsebébe nyúlt. Legalább harminc éve alakult ki az a szokása, hogy mindig legyen nála egy füzet, amibe feljegyezheti a gondolatait és felskiccelheti azt, ami érdekli.

A gyerekei gondolatfüzetnek nevezték el, az évek során Hugo egész fióknyit halmozott fel ezekből a változatos méretű és külsejű füzetekből. Az ingzsebéből most előhúzott darab még új volt, és üres – Larától kapta, és nagyon örült neki. Új kalandhoz új gondolatfüzet dukál.

Felütötte az első oldalt. Vastag, jó minőségű papírja volt. Mint a barna bőrborítás belső oldalán olvasta, Amalfiban gyártották. A papíron nyolcszárú Amalfi-keresztet ábrázoló vízjel is volt. Stílusos!

Először felírta a város nevét az első oldal tetejére, majd kimásolta a telefonból a Byhlén Édesség Rt. vezetőségi tagjainak a nevét.

Gottfrid Byhlén pont úgy nézett ki, mint az egy bonbonkirálytól elvárható. Nagydarab, gömbölyded férfi, az arckifejezéséből arra lehetett következtetni, megszokta, hogy eléri, amit akar. Az ügyvezető-helyettes, Carl ugyan igyekezett bizalmat és erőt sugározni, de hiányzott belőle az apja természetes tekintélye. A húgának, a fejlesztési menedzser Lovisának melegebb karaktere volt. De lehet, hogy csak Hugo képzelte így, mert ugyanolyan peckesen húzta ki magát, mint a bátyja.

Hugót érdekelte volna, Lovisa lelkén száradnak-e a fura új bonbonok, amelyekre lecserélték a kedvenc ízeit. Mégis ki akar karácsonykor epres-medvecukros csokit majszolgatni? Vagy sós-kiviset? Mi a baj a csokiízű csokival?

Idáig jutott gondolatban, amikor egy maréknyi utas élén megpillantotta Larát.

– A sofőrünk, Ugo – mutatta be a nő. – Átveszi a poggyászaikat.

– Buon giorno a tutti! Benvenuti in Italia! – köszönt Hugo reményei szerint nagyjából elfogadható kiejtéssel.

Akár teljesen bele is élheti magát az olasz buszsofőr szerepébe. Larára pillantott, aki elismerően nézett vissza rá.

A csoport, akit hozott, négy férfiból és négy nőből állt, a koruk és az öltözékük változatos volt. Hugo némelyiküket felismerte a honlapfotókról. Gottfrid Byhlénen látszott, hogy jó néhány kilót leadott. És határozottan lazábban öltözködött, mint a céges fotón. A bonbonkirályra tulajdonképpen alig lehetett ráismerni.

A kalapos, magas sarkút viselő nőt, aki Gottfrid karjába kapaszkodott, Hugo a cég személyzeti főnökeként, Edit Byhlénként azonosította. Csak most tudatosult benne, hogy Edit nyilván Gottfrid felesége, bár korban a gyerekeihez állt közelebb.

A két testvért, Carlt és Lovisát, akik a cégvezetésre pályáznak, szintén felismerte. Talán még az inas, kefehajú férfit is, akinél a megrakott bőröndkocsi volt. Ő volt az egyetlen a vezetőségben, akit nem Byhlénnek hívtak. Valamilyen Tom…

– Parancsoljanak, fel lehet szállni! – irányította a csoportot Lara. – A szék támlájánál találnak vizet, ha megszomjaztak.

Hugo elkezdte berakodni a csomagtérbe a poggyászokat. A szeme sarkából látta, ahogy Edit Byhlén felszállás közben megbotlik, és ezzel némi fennakadást okoz.

– Minden rendben? – kérdezte Lara, miközben Gottfrid és a kefefrizurás férfi gyorsan talpra állította a nőt.

– Abszolút – vágta rá Gottfrid. – A feleségem, mint mondtam, elfáradt a repülésben. És aggódik is, mert először hagyjuk otthon ennyi időre a kisfiunkat.

Hugo többet már nem értett, Gottfrid felkísérte a feleségét a buszra.

– „Aggódik” – morogta valaki Hugo háta mögött. – Ja, persze. Legalább négy pohár vörösbort benyakalt a gépen, számoltam.

– Összesen öt volt – szólalt meg egy másik hang. – Kedves mostohaanyánk egy pezsgőt is bedöntött rögtön a felszállás után. Biztos jól fog aludni a buszban.

Hugo óvatosan hátrasandított. Amíg a többiek felszálltak, Gottfrid gyerekei félreálltak. A testvérek halkan beszéltek, Hugo mégis tisztán értette.

– Amúgy te tudtad, hogy a Jógajúdás is jön? – kérdezte Lovisa a bátyjától, és fejével a busz felé intett.

– Polly? Nem – rázta a fejét Carl. – Fogalmam sem volt. Apa és Tom mélyen hallgatott erről az útról. De az utóbbi időben apa sokat emlegette, milyen fontos a család, úgyhogy megbocsátó kedvében lehet. Meglátjuk, meddig tart.

Hugo hegyezte a fülét. A két testvér alapnak vehette, hogy nem tud svédül, ezért némileg elszégyellte magát, amiért hallgatózott. Ugyanakkor túl érdekes volt a téma. Kicsoda Polly, és miért kell neki megbocsátani?

– Apa tényleg nem önmaga az infarktus óta – mondta fojtott hangon Carl. – Már rég át kellett volna adnia a vezetést. Először kitalálja ezt az utazást, aztán megbocsát Pollynak. Lenne ennél fontosabb dolog is a cégnél. Még mindig egyetértünk, ugye? A terv él.

Hugo látta, hogy Lovisa bólint. Olyan észrevétlenül hajolt bele a csomagtartóba, ahogy csak bírt, és közben tovább hallgatózott.

– Az a legfontosabb, hogy te, én és Gustaf összetartsunk – felelte Lovisa. – Egységes frontot kell alkotnunk. Főleg most, hogy apa egyre irracionálisabban viselkedik. Ki tudja, mi jöhet még?

Mielőtt Carl válaszolhatott volna, Hugo kezéből kicsúszott a csomagtartó ajtaja. Tompa zajjal lecsapódott, a beszélgetésnek vége szakadt.