© Gál. B. Betti, 2026

© Eleven Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Müller Peti

mullerpeti.hu

Szerkesztő: Bucsy Péter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2026

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-31-5

Sógornőmnek, Katának

Az élet olyan, mint egy vasúti kocsi. Születésünkkor felszállunk rá, ám a hosszú zötykölődés során nem tudjuk, melyik megállónál kell búcsút intenünk az útitársainknak. Vannak, akik sokáig mellettünk maradnak, de olyanok is, akik csak néhány állomás erejéig robognak velünk az életünk vonatán. Időnként átszáll valaki egy másik kocsiba, és mi soha többé nem látjuk viszont. De néha az is megesik, hogy aki otthagyott minket, végül visszatér hozzánk.

randiBAJnok

JESS

Hogy kerültem én ide? – tettem fel magamnak a kérdést, bár teljes mértékben tisztában voltam a válasszal. Eladtam a lakásomat azért, hogy két utcával odébb költözhessek. Mentségemre szóljon, mindezt az életem újraindítása érdekében tettem. Hirtelen ötlet volt, amit alig néhány perccel a szerződés aláírása után már meg is bántam. Mármint nem azt, hogy végre sikerült új fejezetet nyitnom az életemben. A költözés nélkül ez nem ment volna. Hanem az ezzel járó végeláthatatlan dobozolást, zacskózást és válogatást. Ilyenkor jön csak rá az ember, mennyi felesleges tárgyat halmozott fel az évek során.

Még most, két héttel a költözés után sem találtam helyet mindennek az új lakásban. Néhány doboz továbbra is érintetlenül várt a sorsára, én pedig már rég elfelejtettem, mi lehet bennük. Kis híján bűntudatom támadt, amiért ennyire elhanyagoltam őket. Pedig bőven lett volna időm foglalkozni velük. Mióta eljöttem, pontosabban elmenekültem a rádióból, visszatértem a grafikus munkámhoz, és szabadúszó lettem. Így újra saját magamnak oszthattam be az időmet. Az ember azt gondolná, nem is történhet vele jobb, minthogy otthonról, pizsamában dolgozhat. Pedig ha tudná, milyen magányos is ez az élet.

Ne keseregj, Jess! – ráztam meg magam, és a nappali falán lógó listámra pillantottam. Még Olaszországban kezdtem el írni, ahová a szerelmi bánatom elől menekültem. Ez is egy olyan hirtelen jött ötlet volt, mint a költözés. Korábban sosem utaztam még ilyen messzire egyedül. Mondjuk, társaságban sem. Az igazat megvallva, még nem is voltam nyaralni egész életemben, de most nem ez a lényeg. Hanem hogy mindig rettegtem az egyedülléttől. Még a sarki kávézóba sem ültem be társaság nélkül, nemhogy egy repülőbe, ami a világ másik végére tart. Ki hitte volna, hogy egy ilyen drasztikus lépésre fogom rászánni magam? Én biztosan nem. De végül megtettem, és erre roppant büszke voltam. Egy pillanatig sem bántam meg.

A szakítás utáni fájdalom persze megmaradt. De legalább tanultam a történtekből. Rájöttem, hogy nem másban kell keresnem a boldogságomat. Saját magamat kell megtalálnom és megszeretnem. Mert enélkül újra és újra ugyanazokat a hibákat fogom elkövetni. És ezt nem akartam. Nem akartam benne maradni egy olyan körforgásban, ami folyton a boldogtalanságba vezet vissza. Ennél mindenki többet érdemel. Az életem nem úgy alakult, ahogyan azt elterveztem, de még mindig volt lehetőségem változtatni rajta. És változtattam is.

Az Olaszországban töltött idő sok mindent világossá tett számomra. Azelőtt rettegtem az ismeretlentől, de az utazás során megértettem, hogy nem félni kell tőle, hanem megélni. Sokat gondolkodtam a két legjobbnak hitt barátnőmön is. Via és Catrin elvesztése teljesen váratlanul ért. Pedig voltak jelek, csak épp nem vettem észre őket. Talán, mert nem akartam szembenézni azzal a lehetőséggel, hogy kieshetek a betonbiztosnak hitt hármas fogatunkból. Ezért inkább makacsul kapaszkodtam minden szalmaszálba velük kapcsolatban. Nem akartam tudomásul venni, mennyire más irányba tart az életünk. Ha egy kicsit is biztosabb lettem volna magamban, talán nem ért volna akkora arculcsapásként az eltávolodásuk.

Amíg még összejártunk Viáékkal, meg sem fordult a fejemben, hogy nyithatnék mások felé is. Megpróbálhatnék csatlakozni egy új közösséghez. Mondjuk, egy olyanhoz, amiből nem lógok ki. Ezzel kapcsolatban is a nyaralás hozta meg a felismerést. A tengerparti bárokban kártyázó, kockázó nyugdíjasokat látva döbbentem csak rá, hogy semmiféle társasági életet nem éltem. Nem jártam el klubokba vagy zumbázni, esetleg jógázni. Mert megszoktam, hogy mindent a két barátnőmmel csinálok. Ezért egy meleg nyári estén, amikor Aperolt kortyolgatva egyedül ücsörögtem a homokos parton, eldöntöttem, hogy amint hazajövök, változtatni fogok. Mindenen. Listát írtam azokról a dolgokról, amiket meg szeretnék valósítani. És azokról is, melyeken úgy gondoltam, változtatnom kell. Úgy éreztem, ezek lesznek a boldogságom felé vezető út alapkövei.

A listám volt az első dolog, amit megkerestem a költözés után. Olyan helyre akartam tenni, ahol mindig láthatom, hiszen ez lett az én új iránymutatóm. Néhány dolgot már ki is pipálhattam rajta. Ilyen volt például a költözés, vagy a kondibérletem lemondása. Ez utóbbit csak nagyon nehezen sikerült megtennem. Az edzőteremben találkoztam először Bennel. Itt vett teljes fordulatot a szerelmi életem. És mivel azt hittem, végre megtaláltam a nagybetűs férfit, természetesen automatikusan megújuló kondibérletre váltottam. A teremben mindenki ódákat zengett arról, mennyivel olcsóbb lesz így az éves tagságom, de azt persze nem említették, hogy ha időközben meggondolnám magam, miféle kínzásokat kell majd kiállnom. Igyekeztem gyorsan letudni a dolgot, de mielőtt még a recepciós leállította volna az előfizetésem, egy hosszas kérdőívet dugott az orrom alá. Miért döntöttem a lemondás mellett? Akadt-e nézeteltérésem bárkivel a teremben? Volt-e bármilyen kellemetlen élményem? Ha őszintén válaszoltam volna, minden kérdés után ugyanazt az egyetlen szót írom fel a papírra: Ben.

Még mindig összeszorult a gyomrom, ha rá gondoltam. Az első találkozásunkra, az együtt töltött közös időre. Az érzésre, amit eddig csak ő tudott előhozni belőlem. Aztán lelki szemeim elé úszott a kép az eldugott partszakaszról, ahol utoljára találkoztunk. A szomorú emlék könnyeket csalt a szemembe. Még nem voltam túl rajta. Abban sem voltam biztos, hogy szeretnék-e egyáltalán továbblépni. Szinte a zsigereimben éreztem, hogy nekünk nem csak ennyi volt megírva. Nem itt ért véget a mi történetünk. Viszont teljes mértékben tisztában voltam azzal, hogy nem siettethetem a dolgokat. Hagyni kell, hogy a maguk tempójában történjenek meg. És éppen ezért volt a listám egyik legfontosabb pontja a bérletem lemondása. Hiszen ha nem tettem volna meg, akkor most is, mint minden egyes nap, ott vártam volna őt, megfeledkezve arról, hogy először magamat kellene megtalálnom. Utána jöhet csak a szerelem.

A listám harmadik pontjára siklott a tekintetem. Habár nem fontossági sorrendben írtam fel a céljaim, úgy döntöttem, ez lesz a következő. Előbb vagy utóbb úgyis ki kell pipálnom. Fogalmam sem volt, hogyan kezdjek neki. Annyira távolinak tűnt már ez a világ. Pedig volt idő, mikor ez jelentette számomra az egyetlen kapaszkodót. De most? Most úgy tekintettem rá, mint életem egyik legnagyobb hibájára.

Lassan ütöttem le a billentyűket, majd nyomtam meg az enter gombot. Már csak a jelszót kellett megadnom, és újra a randiBAJnok blogon találtam magam. Vegyes érzések kavarogtak bennem. Itt volt előttem az elmúlt hónapok szinte minden egyes mozzanata. Jók és rosszak egyaránt. Az utazásom előtt megfordult a fejemben, hogy letörlöm az egészet, de valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva nem tettem meg. Ennek így kellett lennie – nyugtáztam magamban, majd észrevettem a jobb felső sarokban megjelenő számot. Az olvasatlan leveleimet jelölte. Egészen pontosan háromszáztizenegy üzenetet. Meg nem nyitottam őket, de a feladók nevét azért végiggörgettem. Reménykedtem benne, hogy találok legalább egy ismerőst, a sok ismeretlen között. Nem így lett. Sem Via, sem Catrin, sem pedig Ben neve nem bukkant fel.

Miért is gondoltam, hogy keresni fognak? A lányok már a magánéleti válságom előtt is világossá tették számomra, mennyire nem érdeklem őket. Ben pedig… Őt nagyon megbántottam. És még csak nem is az fájt neki a legjobban, hogy egy rossz pillanatomban Tim karjaiban kötöttem ki. Hiszen akkor még ki sem mondtuk, hogy együtt vagyunk. Az volt számára a kegyelemdöfés, hogy eltitkoltam előle a blogomat, és ezáltal azt is, hogy az online tér sokkal többet jelent számomra, mint egy átlagos embernek. Itt vezettem a szerelmi életemről szóló naplómat, aminek ő is részese volt. Persze leírhattam volna egy füzetbe is, amit senki más nem olvashat el. De nem így tettem. Hiányoztak a barátaim, az olyan emberek, akiknek elmesélhetem, ha valami jó vagy éppenséggel rossz történt velem. Ezért vezettem a blogomat. És ez fájt neki. Hogy ország-világ előtt kitárulkoztam, de előtte nem. Most már tudom, mekkora hibát követtem el. Ő még a családjába is befogadott, én viszont nem engedtem, hogy megismerje az életem ezen részét. Visszacsinálni már nem tudom, úgyhogy ezen kár rágódnom!

Rákattintottam az új bejegyzés ikonra, és írni kezdtem. Mindent, ami bennem volt. Kiírtam magamból az érzéseimet és a gondolataimat az elmúlt időszakkal kapcsolatban. Az ujjaim szinte maguktól formálták a szavakat. Minden csepp öröm és fájdalom egy lépéssel közelebb vitt ahhoz, hogy új életet tudjak kezdeni.

Miután végeztem, átolvastam egyszer, majd még egyszer, és a biztonság kedvéért harmadszor is. Aztán rákattintottam a közzététel gombra, és ezzel hivatalosan is új fejezetet nyitottam, nemcsak az életemben, de a blogomban is.

BEN

Hányszor mondjam még el, hogy nem akarom elolvasni? Ne küldözgessétek már azt a linket ötpercenként! – kiabáltam fel az emeletre a húgaimnak. Vivi és Julie még mindig teljesen odavoltak Jessért. A rövid idő alatt, amit együtt töltöttünk, az egész családom megszerette őt. Még a nagyapám, Steve is. Pedig az nagy szó. Ritkán enged közel magához új embereket. De ha valaki elnyeri a bizalmát, az hamar meglátja, hogy a nagyapám morcos külseje érző belsőt takar. Persze szereti rejtegetni ezt az oldalát, de a húgaimnak mindig sikerül előcsalogatniuk. Nem tudnak olyat tenni, amiért igazán mérges lenne rájuk.

Emilia, a nagyanyám, a családunk középpontja. Ő az összetartó kapocs, aki egyensúlyban tart mindent és mindenkit. Miután a szüleink elhunytak, ő vette át a szerepüket, és bármily furán is hangzik, belőle lett a legfőbb bizalmasom. Éppen ezért kezdett már rosszul esni tőle, hogy valahányszor meglátott, szóba hozta Jesst. Egyszerűen képtelen volt felfogni, miért nem akarok róla beszélni.

Három napja rakta ki a legújabb posztját a blogjára. Tudtam, mert beállítottam, hogy értesítést kapjak, bármi változás történik az oldalán. Erről persze senkinek sem szóltam, így a húgaim jogosan gondolták, hogy nélkülük lemaradnék róla. Ezért bombáztak folyamatosan a blogra vezető link küldözgetésével.

Amikor a telefonomon megjelent az értesítés, hogy új poszt került fel a randiBAJnok-oldalra, örültem is, meg nem is. Vártam, hogy halljak Jessről, de ugyanakkor tartottam is tőle. Pedig sosem voltam az a fajta férfi, aki a sebeit nyalogatja egy szakítás után. De Jess valahogy más volt. Vele úgy éreztem, teljes lettem. Csak épp ezt egészen addig nem fogtam fel, míg ott nem hagytam őt a parton. Utána jöttem rá, hogy nélküle minden elveszíti a jelentőségét. Azóta semmit nem éreztem kerek egésznek. A munkámba menekültem, próbáltam magam lefoglalni, elterelni a gondolataimat. Ritkábban látogattam már haza is, mert amint betettem a lábam az ajtón, valaki mindig rám rontott a kérdéseivel.

– Mikor húzod már ki a fejed a hátsódból? – szegezte nekem a kérdést Julie, miután megjelent a nappaliban.

– Hogy mondod? – fordultam felé tágra nyílt szemekkel.

– Jól hallottad! – vágta rá, miközben leült mellém a kanapéra.

– Tudod – nagyon komoly arcot próbáltam vágni –, soha nem gondoltam volna, hogy a tizenkét éves húgom ilyeneket fog majd mondani nekem.

– Jaj, Ben! Ne gyere itt a korral! – legyintett, mintha csendre akarna inteni. – Ha a viselkedésünk határozná meg, hány évesek vagyunk, te még az oviból sem ballagtál volna el.

– De vicces vagy!

– Tudom, köszi! – rám mosolygott, aztán bekapcsolta a tévét. Szerencsére kezdődött valami vámpíros sorozat, úgyhogy innentől kezdve békén hagyott.

Pár perc múlva megérkeztek a nagyszüleim is. Kontrollvizsgálaton voltak, ezért kértek fel a bébicsősz szerepére.

– Minden rendben ment? – érdeklődtem, miközben elvettem Emilia kabátját.

– Igen – válaszolta megkönnyebbülten. – Az összes értékem jó, úgyhogy itt az ideje, hogy visszafoglaljam a helyemet a konyhában.

– Majd meglátjuk – morogta a nagyapám, aki időközben belépett mellénk az előszobába.

Nagy volt a riadalom, amikor néhány héttel ezelőtt a nagyi rosszul lett, és kórházba került. Szerencsére kiderült, nincs komolyabb baja, csak egy kicsit jobban oda kell figyelnie arra, mit eszik, és mennyi folyadékot iszik. Mióta hazaengedték, a nagyapám árnyékként követte őt. Szegény nagyi, még egy kávét sem csinálhatott magának. Persze morgolódott is, hogy nincs egy perc nyugta sem. Szerettem hallgatni az évődésüket, mert még ilyenkor is áradt belőlük az egymás iránt érzett szeretet.

– Akkor én elmegyek – jelentettem be, aztán összepakoltam a cuccaimat, és elindultam az ajtó felé. – Van még egy munkám, amit időre be kell fejeznem.

– Jól vagy? – kérdezte suttogva a nagyanyám. Rámosolyogtam, mellé léptem, és megpusziltam.

– Igen, nagyi, minden rendben – mondtam, hogy megnyugodjon, aztán kiléptem a friss levegőre.

Őszintén szólva alig vártam, hogy hazaérjek. Még annak ellenére is, hogy a lakásom minden egyes szeglete Jessre emlékeztetett. Nem bírtam rávenni magam a változtatásra. Amint beléptem, a szívem minden egyes alkalommal összeszorult az emlékek miatt.

Bontottam egy sört, és a kanapén ülve görgettem a TikTokot, amikor újabb üzenet érkezett a tesós csoportban. Meg sem kellett nyitnom ahhoz, hogy tudjam, a linket küldték el. Újra. Hihetetlenek! Bosszankodtam egy kicsit, amiért nem képesek békén hagyni, ugyanakkor hajtott a kíváncsiság is.

Megnyitottam az üzenetet, és dühömben rákattintottam a kék szövegre. A mobil képernyőjén azonnal megjelent a már jól ismert, színes randiBAJnok felirat. Hezitálás nélkül görgettem lejjebb. Mielőtt elkezdtem olvasni, kortyoltam egy nagyot a sörömből.

Az első néhány sorban elnézést kért a követőitől, amiért egy időre felfüggesztette a blogot. Leírta, hogy kellett neki egy kis „detox” az elmúlt néhány hónap eseményei miatt. Kitért arra is, hogy Olaszországban töltött két hetet, mert úgy érezte, erre volt szüksége ahhoz, hogy rájöjjön, hol hibázott, mit kellett volna másképp csinálnia.

A változást, ha kézzel-lábbal hadakozunk is ellene, nem tudjuk elkerülni. Rajtunk áll, hogy engedjük, a mélybe taszítson minket, vagy megpróbáljuk meglovagolni, mint egy hullámot a tengeren. Én úgy döntöttem, nem hagyom magam lenyomni.

Bármennyire is nehéz, bármennyire is azt érzem, hogy egyedül maradtam, végig kell mennem a saját utamon.

Sokat hibáztam, sok minden alakult másképp, mint azt elterveztem. Rossz döntések sorát hoztam, de legalább ezek ráébresztettek, hogy az életem nem a megfelelő irányba tart.

Meg kell találnom magam újra, mert valahol az úton elvesztem. Ezért a következő néhány hónapot önmagam megismerésének szentelem. Remélem, sikerül helyreállítanom a lelki egyensúlyom. Hiszen amíg én nem szeretem magamat, hogyan is várhatnám el bárkitől, hogy szeressen engem?

– Én szerettelek – suttogtam, és szinte éreztem a szavak súlyát, ahogy egyre mélyebbre fészkelték magukat a mellkasomban.

Ültem a telefonnal a kezemben, és csak bámultam a képernyőt. Nem tudtam, mitévő legyek. Bármit megadtam volna azért, hogy eltöröljem a múltat. Képzeletben ezerszer visszamentem a partra. Ott már nem engedtem el Jess kezét, nem hagytam, hogy ami történt, éket verjen közénk. Megcsókoltam Jesst, és a fülébe súgtam: ketten a világ ellen.