(részlet)

jelenkor

© 2010 Tompa Andrea
© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítófotó © Vachter János
Borítóterv © Tillai Tamás
Szerzőfotó © Máté Péter

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Györke Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-518-358-6

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Kórus, 1989. december 21.

Tehát elkezdődött, nézett végig a távolból, a főtér túlsó, biztonságos sarkáról a még öntudatlanul, összevissza kiabáló, pulóveres-kötött sálas diákcsoporton, Nem képzősök ezek? Csapó évfolyamtársai!, ismerte fel hirtelen, és nagyon szerette volna, hogy Csapó is köztük legyen, ez a tagbaszakadt, fiús szobrászlány, Juci egykori osztálytársa, legyen köztük csak azért, hogy még aznap délután, és másnap és harmadnap, amíg véget ér, meg a következő húsz-ötven évben csak úgy odavethesse, lazán és büszkén, hogy: Csapóék kezdték az egészet, legalábbis Kolozsváron, mert Temesváron akkor már nemhogy elkezdődött, de egyenesen folyt, ömlött az emberi vér az utcán, s ezt két forrásból is tudhatta, egyrészt, mert néhány napja jött vissza egy zsúfolt vonaton az akkor még feszült és néma városból, ahol egy osztálytársát látogatta meg, akit szerencsétlenségére éppen oda vittek el katonának, másrészt azóta minden este otthon a régi VEF-en a Kossuthot próbálták fogni – a határokat már lezárták, kívülről nem jöhetett segítség –, így amint meghallotta az egyre ütemesebb és összehangoltabb utcai kiabálást, tudta, hogy ez már nem afféle tét nélküli kóruspróba, hanem ez az első igazi nyilvános sikoly, Ez már az, lihegte anyjának, amikor felrohant a Deák Ferenc utcai irodába, és már nem félt az anyja kollégáitól, Elkezdődött, kiáltotta hangosan és kivörösödve, a főtéri irodában mindenki hallhatta az első lövéseket, Győzni fogunk, tette hozzá akadozó lélegzettel, és hirtelen a mama összes kollégája ránézett, és értette, amit mond: december 21-én mindenki értett magyarul, de a nagy pulóveres, jókedvű Csapót szerencsére mégsem látta a kéttucatnyi elszánt egyetemista között, délután kettőkor ő nem nézett szembe a rangjelzés nélküli katonák ócska, de tettre kész puskáival, Este biztosan nem lesz kóruspróba, és a fellépésemnek is lőttek, gondolta az egyetemista lány az anyja irodája felé futva, mert pontosan abban a pillanatban fordult sarkon, amikor először dördült el a fegyver, lőttek a fellépésének, ugyanis néhány nap múlva a hanukán szólót énekelhetett volna a kórusban, ez lett volna élete első szólója, igaz, hogy fiúszólamban, de akkor is: igazi szóló, próbákra is csak pár hónapja kezdett járni – egyébként Csapó is járt kórusba a főtéri templomba, és azt állította, hogy az egyik nagynénje apáca egy zárdában –, a lány viszont nem azért járt a zsinagóga kórusába, mert lett volna hangja, vagy mert szeretett volna énekelni – közben kapott hozzá kedvet –, hanem muszáj volt járni valahova: a fotószakkört néhány kudarcos koromfekete kép után megunta, a fény és az idő összefüggéseit nem sikerült megértenie, és amúgy is a Pionírházban tartották az órákat, ahova büszke egyetemistaként kínos volt járni, aztán ősz elején még kiment néhányszor a temetőbe írókat, költőket, utazókat és polihisztorokat látogatni, és főleg az apja gömbölyű kőrózsákkal díszített sírját a Barcsay-kertben, de kezdett hideg lenni, meg a temető fái mögött mindig riadt és undorító exhibicionisták leskelődtek, hogy kellő pillanatban elé ugorjanak, és lila hímtagjukkal ijesztegessék, már gyerekkorában félt tőlük, amikor reggel nyolckor a Farkas utcai templom oldalában, az oszlopok közé húzódva lihegtek, meredt szemmel rázták magukat az iskolába igyekvő kislányoknak, s akkoriban ő az egyenruhája zsebében kavicsokat gyűjtött, mert azt tervezte, hogy megdobálja őket, de nem tudta összeszedni hozzá a bátorságot, Csapó bezzeg megtette volna, és a már majdnem felnőtt lány bejárt a rosszul világított főtéri antikváriumba nézelődni, könyvet ritkán vett, amit érdemes lett volna, mind megvolt otthon, új könyveket meg senki sem hozott be, de az áttelepülők könyvei közt – gyakran ismerte fel őket monogramokról vagy dedikálásokról – olykor találni lehetett valamit, és bejárt a főtéri templomba, de az már ilyenkor, bár fűtötték, inkább jégveremhez hasonlított, színházba viszont gyakran ment, ott is kabátban ültek, néha elvették a villanyt, és olyankor valamelyik színész hangosan elkáromkodta magát, s a szinte üres nézőtéren röhögés támadt, néha pedig barátok jöttek fel a tömbházlakásba, és szürke makarónit főztek, paradicsompüréből és szalonnából kecsápot raktak rá, anya kiválóan csinálta, a negyedik emeleti lakás előszobájában az öntöttvas kályha körül szorongtak a párnákon, cigiztek, teát ittak és röhögtek, Lacika utánozta a félfülűt, gyárlátogatási és mezőgazdasági beszédeket tartott, vagy felolvasta a júliusi tézisek tizenhét pontját, a kályhát egyébként fával lehetett fűteni, a szellőztetőbe kötötték be, nagyapa hozta fel három darabban, egyenként ötven kilót nyomott a díszes kályha, és amióta beüzemelték, az ismerősök meg a szomszédok szívesebben jöttek, a lány néha még koncertre is elment a Filharmóniára, bár a fűtetlen teremben alig bírt két órát mozdulatlanul ülni, Hogy tudnak játszani a zenészek ilyen hidegben?, futott át a fején, vagy továbbra is bejárt az Akadémiai Könyvtár neonfényes termeibe, ahol egy éve annyi időt töltött, amikor Pán istenről írta az érettségi dolgozatát a filológia‒történelem szakos líceumban – minimum 25 gépelt oldal volt a követelmény, plusz szóbeli vizsga, azaz a védés –, Pán istenről szólt a dolgozat, mert Hérodotosz szerint Pán megmondta a futónak, a hírnöknek – angelos a hírnök görögül, betűzte ki meglepetten –, hogy győzni fognak, és vigye meg nyugodtan a hírt: győzni fognak, mert a hírnök Athénból Spártába futott (246 kilométer, egyik nap indult, és másnap odaért, aztán fordult is vissza, lehetséges ez egyáltalán?, vagy mese az egész?, és miért nem ment lóval?, morfondírozott magában a lány, és kikereste a kolozsvári atlétikai klub száz éve nyomott évkönyvét, de ott a 100 kilométeres Kolozsvár‒Marosvásárhely-táv volt a leghosszabb, 246 kilométer az még emberi vagy már isteni táv?), futónak kellett tehát megtennie az utat, közölte egy lábjegyzet, mert ló nem tudta volna, az erdő túl sűrű volt, az ember ugyanis hosszú távon erősebb, mint a ló, és a futó azért ment, hogy segítséget kérjen a marathóni csatához az athéniaknak, de nem róla nevezték el a maratont, betűzte egy másik jegyzetben, és nem is vihetett jó hírt haza, mert a spártaiak egyáltalán nem siettek segíteni, mert, állították, az előjelek most nem megfelelőek, a holdtöltére várnak, bizonygatták, s a futó tudta, mit jelent rossz hírrel visszatérni: annyi, mint meghalni, ezért amikor megérkezett Athénba, azt mondta királyának: a hegyen találkozott Pán istennel – tényleg találkozott Pánnal, vagy csak kitalálta?, töprengett a lány, a dolgozatában is eldöntetlen maradt a kérdés –, és Pán azt mondta: győzni fogunk, tehát elkezdhetjük a harcot a perzsák ellen, és, tette hozzá a futó, Pán isten csodálkozott (és biztos meg is sértődött, gondolta a lány), amiért nem tőle, az istentől várják a segítséget, pedig ő a múltban is gyakran közbeavatkozott, amikor szükségük volt rá, Pán talán burkoltan arra célzott, hogy miért a messzi spártaiakhoz fordulnak, és nem hozzá, aki mindig ott van kéznél, mert Pheidippidész, foglalkozására nézve görög futó, nemcsak futni tudott, de az élete is drága volt – és az is lehet, hogy igazat beszélt, és találkozott az istennel –, és az athéniak is hittek a hírnöknek, mert Pán azt mondta: Nem kell félni, ez volt Pán tanítása: nincs mitől félni, s a csata elkezdődött, s a lány románul megírt, apja Olympia írógépén hibátlanul legépelt és szóban megvédett dolgozata is tízest kapott és dicséretben részesült, s az izzadó, aznap szemüveges lány (szemüveget hiúságból csak színházban és szóbeli vizsgán hordott) csupán arra a kérdésre nem tudott meggyőzően felelni a bizottságnak, hogy miért Pán, De ce tocmai Pan?, miért éppen Pán a választott témája, de a lány csak szélesen és némán mosolygott, mintha valójában semmit sem értett volna abból, amit leírt, csak szorgalmasan gyűjtögetett és olvasott a hideg Akadémiai Könyvtár vasbeton épületében, és ősz elején végül a szép hangú (bariton) Mihály, egykori iskolatársa, ahelyett, hogy a kezét szorongatta volna, amikor esténként hazakísérte, elhívta a kórusba, A Brassai utcában van egy kórus, volna kedved?, többet nem mondott róla, s amikor a lány belépett az imaház alacsony mennyezetű, túlfűtött termébe, szembe találta magát iskolai énektanárnőjével, a nagy fogú, jóságos Halmos Katival, Kati nénivel, aki vastag szemüveget hordott, és aki sohasem tudott az órákon fegyelmezni, csodálkozva néztek egymásra az ajtóban, Mihály pedig mint alapember és házigazda büszkén jelentette be, hogy hozott egy új kórustagot, mostantól ő is jár majd a hétfői és csütörtöki próbákra, Halmos Kati ránézett a régi tanítványra, aki általánosban is benne volt már az iskolai kórusban, majd szárazon megkérdezte: Na, és van a szomszédban zsidó?, mert a hangjáról pontosan tudta, hogy mennyit ér, meg azt is, hogy cigarettázik, többet nem tudott a lányról, és szerinte énekelni mindenki tudott kicsit, kórusba is járhatott bárki, és Halmos Kati néni nem várt feleletet a kérdésére, mert a kórusnak tagja volt néhány izmos román parasztlegény is, akik ki akartak vándorolni Izraelbe, már be is adták a papírokat, nekik előnynek számított a hitközség kórusában az aktív részvétel, a román fiúk pedig a frissen varrt bársonykapedlijükben lelkesen énekeltek, kívülről fújták már a szöveget, és igyekeztek a szavak jelentését is megérteni, de Halmos Kati néninek végül is mindegy volt, hogy a szomszédban akkor van-e zsidó, vagy sincs, mintha mindenkinek nyomós és személyes oka lett volna itt lenni, Aki itt van, mind zsidó?, tűnődött a lány, Igen, szögezte le magában, mindenki zsidó, és Kati néni csak belefújt a sípjába, feltolta a szódásüveget az orrán, és már lendítette a karját, amit szeretett magasra tartani, a feje fölé, pulóvere hónaljában két kerek izzadságfolt keletkezett, de aznap, december 21-én este (ötkor már sötét volt) nem kezdtek rá arra, hogy Maocurjesuati ha-na-na-naleszabe-leszabe-eah, a következő sort nem jegyezte meg, vagy hogy Ha-ha-hazegmorbesirmizmor hanukát-há-ámizbeah, vagy a másik, amiben az ő szólója lett volna: Giluhamakabim, giluhalaim, sziszuvaszimehu, szomanvalaim, románul ejtették: sisuvăsimehu, a lány számára semmi értelme sem volt a daloknak, csak ült hétfő és csütörtök este héttől kilencig a jó meleg teremben, a nagy barna kályha mellett, amit fával fűtöttek, a cseppfolyós, parttalan időben, a zsinagóga kórusában, Amíg – amíg – amíg – amíg – amíg – amíg eszébe nem jut valami jobb, mondta tanácstalanul Mihálynak hazafelé menet, aki még mindig nem volt képes megfogni a kezét, odajár, amíg nem történik végre valami, amíg nem hasad szét ez az egész, de egyszer csak valakiknek mégis eszükbe jutott valami jobb, nem is akárkiknek, hanem Csapó képzős évfolyamtársainak, de még előtte a temesváriaknak, mert a lány nemrég jött haza Temesvárról, és még azelőtt a brassóiaknak, évekkel ezelőtt, Kolozsváron azért éppen a képzősöknek, mert a főiskola épülete a főtérre nézett, elég lett volna kihajolni a magas, nagy műtermek ablakán, hogy az ember kétségbeesésében kiüvöltse, hogy történjen már itt is valami, a lány pedig csodálattal nézte a kis csoportot a távolból, ahogy elszántan halad át a főtéren, előkotorta csúnya, lila keretes szemüvegét, amit szégyellt, de szebbet nem lehetett kapni, és ahogy így szemügyre vette őket, feltűnt, hogy nem olyan tudatosan vagy szervezetten, mint a rádió szerint a temesváriak, de azért jókedvűen skandálták a frissen kitalált saját jelszavakat, haladtak a főtéren át, a sarki könyvesbolt fele tartottak már, és szemben, a Continental előtt, a Jókai utca végét mozdulatlan katonák zárták le, sem rangjelzésük, sem osztaghoz való tartozásuk jelét nem lehetett látni rajtuk – az egyetemista lány is járt katonai kiképzésre, pontosan tudta, hogy néz ki egy rendes katona, de ezek csak vastag, sima posztóköpenyt viseltek –, s a diákok ugyanazokat a jelszavakat skandálták, amelyeket a lány elmaradt fellépése után aztán másnap, az átvirrasztott, lövöldözős éjszaka után mindenkivel együtt olyan összhangban kiáltott-énekelt az utcán, órákon át, menetelve a városban, mintha hónapokig vagy évekig próbálták volna, mert tényleg évekig próbálták némán, s a jelszavak eleinte csak a Sinistruról szóltak – a félfülű arcképét a Deák Ferenc utcai Utunk szerkesztőségből a bajuszos magyar író dobta ki az utcára –, róla, akit egyébként apa valamikor a hatvanas évek elején lelökhetett volna a vonatról, És akkor nincs ez az egész, mondogatta a papa bánatosan, mert a papa meséje szerint tömött vonaton utaztak együtt Bukarestbe, fürtökben lógtak az emberek, az pedig mögötte kapaszkodott, s a kislány gyerekkorában úgy képzelte, mintha filmjelenetet nézne: a papa sötét napszemüvegben elegánsan lóg a vonatlépcsőn, szőke, vastag szálú, hullámos haja lobog a szélben, hosszú, kigombolt, porszínű lódene is, jobb kezében füstölgő pipa, baljával kapaszkodik, mögötte pedig a tömzsi, köpcös gnóm, démoni vigyorával, a vonat pedig egyre gyorsul, és akkor a papa megcselekszi, amit kell, mert ez az ő küldetése: könnyű mosollyal az arcán egy határozott könyökrándítással lelöki, és a papa ezzel a távolba révedő, komoly tekintetével válik hőssé, és majd így jelenik meg a filmeken, mint igazi apa, aki megmentette gyermekeit és egy egész országot a gonosz karmai közül, de ha apának sikerült volna lelöknie, akkor persze nem lett volna se vámpír, se film, és a papa sem válik hőssé, hanem csak egy alattomos gyilkos marad, aki aztán ülhet a szamosfalvi börtönben, de a papa a vonatozás után még tizenhét évig kesergett az elmulasztott alkalom fölött, Tudhattam volna, éreztem, hogy ez lesz, suttogta maga elé, tele önváddal, mint az alkoholisták, Ugyan, Janó, intette le a nagypapa, de aznap, december 21-én csípős hideg volt, szikrázott a nap, reggel a nővérével együtt sikerült meggyőzniük a mamát, hogy menjenek ki mind az utcára, mert akkorra már abbamaradt az éjszakai fegyverropogás, és kialvatlanul szaladtak le a Kövespadon, kávét sem ittak, sokan siettek a főtér irányába, a Budai Nagy Antal utcán csatlakoztak a tüntetőkhöz, felmentek a főtérre, aztán le a piacig, majd a Dohány utca felé vették útjukat, a nagymama biztosan az ablakban állt egész idő alatt, állt és bámulta, ahogy hömpölyög a tömeg a szűk Dohány utcán, úgy állt ott 1918-ban (akkor még Vásárhelyen), amikor még kislány volt, és nem értett semmit, meg ’40-ben, amikor fehér szegfűvel integetett (már itt, az Apponyi utcában), meg ’44 május elején éjjel, amikor nagy csomagokat cipelő embereket tereltek a téglagyári gettóba, meg most is, ’89 decemberében, és hallgatta, amint a tömeg skandálja, hogy le a vámpírral meg a diktatúrájával meg a feleségével meg az egész büdös bagázzsal, ahogy nagymama mondta, bámult ki az ablakon a többi öreg szomszéddal együtt, akiknek már nem volt erejük kimenni az utcára: ott állt kirúzsozva Buba néni és a vaksi Pötyi néni és a nyálas ajkú Dudus bácsi, aki a kislányokat puszilgatta, és a félelmetes Mózes néni, aki injekciókkal szurkálta az utca gyerekeit, de egyszer csak a tömegben kipirultan menetelő elsőéves egyetemista, aki most már egyáltalán nem bánta, hogy elmaradt a szólója, úgy érezte, hogy beléhasítanak, hogy becsapták, hogy nem erről volt szó, mert a skandáló tömeg a zenemű új tételébe kezdett, még az előbbinél is molto vivace teli torokból ordítani kezdte, hogy: Le a kommunizmussal! Jos comunismul!, a mama pedig szórakozottan, oda sem figyelve ismételte, a lány pedig úgy érezte, hogy nem ezért jöttek, egyáltalán nem is ez a cél, halljátok, hanem azért, hogy bevégezzék azt, ami a papának akkor nem sikerült: lelökni végre a vámpírt a robogó vonatról, de ez az új fordulat egyáltalán eszébe sem jutott mint lehetőség, tizennyolc éve alatt egyetlenegyszer sem jutott eszébe, hogy talán ezt kellene kiáltani, és van-e másik világ, és ha van, milyen az, de a mama sem tudhatta, talán a papát, a papát kellett volna megkérdezni, elvégre ő ezt tanította valaha: tudományos szocializmust és marxista filozófiát, de őt már nem lehet, de hát milyen más világ van egyáltalán?, Pesten is ez van, nem?, öt éve jártak ott utoljára, az utcákon édes benzinszag volt, friss zsemle és bolti kakaó illata, a nagybácsi hetedik emeleti paneljében, ahogy náluk mondják, télen is, a lépcsőházban is, olyan meleg, hogy a kövér Marika néni egy szál műanyag pendelyben járt otthon, és egyszerűen mindig volt meleg víz, mindig, akár az egész napot a fürdőkádban tölthette volna, ha belefér, mert annyira kicsi kádjuk volt, és lehetett nagyon haladó filmeket látni, az Egymásra nézve – a nagymama eltakarta a kamasz lány szemét a moziban –, és volt Hobó-koncert meg farmer és kávé és rengeteg jó könyv meg felvágott és disznóhús, amennyit akarsz!, és tampon és Postinor a mamának, és szilveszterkor az egész város egy nagy, édes benzinszagú buli volt, úsztak a benzinben meg a pezsgőben, és volt divat is, ami otthon soha, mert itt a boltokban csak iskolai egyenruhát vásárolhattak, a többit nagymama varrta, és ott mindig volt áram meg fűtés meg meleg víz is, és akkor a lány hirtelen oldalra nézett, a mama akkor már kipirosodott arccal kiáltotta, a nővére is, ahogy a torkán kifért, és a lány is skandálta már, mint aki a padtársáról puskázik, mert nem tanulta meg a leckét, mély, bársonyos, fiús hangján, amit annyi időbe került megszeretnie, teli tüdőből, együtt a kórussal, hogy: Ha-ha-hazegmorbesirmizmor hanukát-há-ámizbeah, pontosabban, hogy: Jos comunismul!, bár azt a másvilágot azon az enyhe, egyre melegebb, végül szinte tavaszi decemberi délelőttön, vászonborítású szürke személyazonosságija szerint már fél éve felnőtt emberként nem sikerült még csak el sem képzelnie, holott alig fél éve, érettsége bizonyítékaként eredeti és dicséretben részesült dolgozatot írt Pán istenről, aki azt üzente az athéniaknak, természetesen azt, hogy segítség nélkül is kezdjék el a csatát, higgyenek őbenne, hiszen eddig is segítette őket, és hogy mindenképpen, de mindenképpen győzni fognak, bár az akkor már fél éve egyetemista és magát felnőttnek képzelő lány sem a görög üzenetet, sem a héber dalt vagy a román jelszavakat egyáltalán nem is értette.

Négyszög

Nem a félfülű fényképe az osztályteremben, a tábla fölött, ahogy patkómintás nyakkendőjében és hátrafésült, bodros hajával hétfőtől szombatig jótékonyan mosolygott a tanulóifjúságra tizenkét éven át – az A3-as méretű papírképeket nem a boltok árusították, hanem központi elosztóban szerezhették be az intézmények, a képeket mindenesetre nem pénzért adták, mintha nem is lett volna pénzben kifejezhető értékük –, nem is a tankönyvek első lapján lévő kétfüles portréja, tollal vagy körzővel szitává lyuggatva, rendszerint kecske-, ördög-, Lenin-, Drakula- és bohócfigurává átfestve, a sok különböző, olykor nagyon tehetséges rajz – a tankönyveket az osztályok leadták, így egymástól örökölték őket, venni azt sem lehetett – egyébként meglepően hasonlított abban, hogy a mögöttes kép eltüntethetetlen maradt, mindenen, még a legsötétebb golyóstollal, azaz pixszel készített rajzon is átütött, egyszóval nem a tankönyvi vagy osztálytermi képek, hanem a biológiatanár reggeli ellenőrzése tartotta rettegésben a hosszú hajú, egyenruhás iskoláslányt: Antal tanár elvtárs reggel hét órakor már illatosan, tükörsimára borotvált arccal, mint aki elsőnek érkezik az aznapi bűnözők ünnepélyes kivégzésének helyszínére, hogy a főbűnöst nyolc óra nulla nullakor az ő vezénylete alatt állítsák pellengérre: keményre vasalt fehér köpenyében, világos, egyszínű ingben, kihajtott gallérral, szürke, élére vasalt öltönynadrágban, kemény talpú, disznóbőr cipőben moccanatlanul, hátrakulcsolt kézzel állt az iskola súlyos kovácsoltvas kapuja előtt, pecsét- és jegygyűrűvel jobb és bal kezén, ropogó, szinte papírkeménységű köpenyére még a legnagyobb fagyban sem vett semmit, mert napbarnított férfiteste, mint a heti katonai kiképzéseken sohasem mulasztotta el hangsúlyozni, edzett és ruganyos volt, tízszer egymás után hangosan szuszogva guggolt le, éles pillantást vetve az osztályra, Antal legfeljebb a csikorgó januári télben tett fel egy szürke báránybőr kucsmát olajjal hátrafésült hajára, szétvetett lábbal, magabiztosan állt a kapuban, és ellenőrizte: a karszámot a kabáton és az egyenruhán, a lányok egyenruháján elöl, a szív fölött, ahogy mondták, a fiúkét a karjukon, mindet sötét színű cérnával felvarrva, nem gumival, hogy ravaszul le lehessen húzni iskola után, nem ziherájsztűvel, hogy lifegjen és észrevétlenül eltüntethető legyen, és nem is lecsatolható patenttel, hanem jó erősen rávarrva, akár irhabundára vagy bőrkabátra is, mert az embernek két karszáma volt, sötét posztóból, sárga cérnával hímzett betűkkel, iskolák szerint különböző formájú és színű, itt náluk a Farkas utcában fekete és ötszögű: az iskola neve körben, és egy messziről is jól látható két- vagy háromjegyű szám a közepén, egyik a kabáton, hogy látni lehessen az utcán is – mert az iskola minden évszakban csak egyetlen kabátot feltételezett tanulóiról, a több kabát lehetősége eleve kizárt volt –, egy pedig a benti, iskolai viseletre az egyenruhán, és a karszámot ugyanúgy, mint a sárga csillagot (nagymama így mesélte), ki-ki a maga költségére csináltathatta, a szövetkezeti varrodában vagy kalaposnál, ellenőrző felmutatásával rendelhették meg, de az ellenőrzőt rendszerint nem kérték, mert elhitték, hogy mindenki becsületes, és csak a saját számából kér két darabot, ők az Egyetem utca és a Florilor sarkára jártak, szemben a templommal, mert a házilag készítetteket nem fogadták el, és Antal tanár elvtárs ellenőrizte továbbá az egyenruhához tartozó kék műanyag inget, a lányok hajpántját, hogy a haj rendesen össze van-e kötve, és a harisnyát, az egyenruha alatt, a nadrág ugyanis tilos volt, még akkor is, ha mínusz tizenöt alá esett, mint aznap, valamint ellenőrizte az ellenőrzőt, azaz maga az ellenőrzés szó annyit jelentett, hogy szótlanul és mozdulatlanul állt a kapuban, egyetlen éles pillantással felmért mindent, nem hiányzik-e gomb, nem szakadt-e a ruha, és most végignézett a 71-es számún – karszáma megegyezett születése évével –, s a fürge 71-es, aki máskor boldogan fordult vissza az iskolakapuból 7.55-kor, mert vagy otthon felejtette a hajpántját, amit hosszú, fésületlen hajára amúgy sem tudott volna úgy feltenni, hogy azzal Antal elégedett legyen, vagy azért, mert megint nadrágot húzott, vagy éppen széles, sárga-barna csíkos térdzokniban jött, amiben óriás méhecskére hasonlított (az egyedi ruhadarabot, a lábtyűt a kövér Zolti bácsi hozta Pestről), vagy netán már 8.05 volt, amikor bármilyen hibátlan öltözékben, de már nem lehetett belépni, ilyenkor, mint aki minden tőle telhetőt megtett: hátraarc, irány a főtéri teázó, ami fél kilenckor nyitott, két bodzatea cukorral, a nagy barna cserépkályhának dőlve – Lulu, a város kedvenc bolondja is ott melegedett egy rövid ideig, nem kért semmit, de kapott egy csésze teát és bele öt kanál cukrot, recsegő hangon megköszönte, sietve megitta, és szaladt a dolgára –, aztán a lány kerülővel az üres piac felé hazament: sarvalt káposzta, édes káposzta, krumpli, kelbimbó, murok, apró, ráncos alma, megfizethetetlen tojás meg soha ki nem nyíló bimbós szegfű volt az aznapi kínálat, haza a Dohány utcai házba, ahova kulcs sem kellett, mert valaki mindig otthon volt: a nagymama például, most azonban a piros ellenőrzőjét sem felejtette otthon, azonnal fel is mutatta Antal tanár elvtársnak, mert mindig nála volt, otthon sem vette ki a nagyapa szakadt kendertörülközőjéből varrt zsákból, Igen, pont ilyen zsákra vágytam, nagymama (mert egyentáska valamilyen érthetetlen oknál fogva nem létezett, olyan csak az általános iskolásoknak, a haza sólymainak készült, meg a katonáknak), s az anyja aláírását remekül utánozta: még alig kezdődött a téli évharmad, és már ott sorakoztak: alkotmánytan 4, latin 10, magyar 9 (Jókaiból – az új magyartanár szürke volt, és unalmas, az előzőt egy év után kirúgták, azaz áthelyezték falura, mert beadta az áttelepedését), történelem 2, valamint plusz egy pofon a budiban cigarettázásért ugyanattól a tanártól, Ghiţă, (Gica, a Gheorghéból), Silaghi Gheorghe történelemtanár széles tenyerétől még délután is csengett a füle, de a pakk Snagovot sikerült elrejtenie, meg a földrajz büntető rögi Magyarország ipari földrajzából 6-os lett, pedig tényleg készült rá, soha többet nem fog földrajzot tanulni, döntötte el, mert megsértődött, és igazságtalannak érezte a 6-ost, de a szénbányákat tényleg nem tudta, csak a hidakat meg a folyókat, a bányászcsaládból származó nagyapa szerint Magyarországon egyébként semmiféle szén nem volt, és a kövér Nagy Arisztid tanár elvtárs amúgy is egyik évről a másikra hirtelen fülsértő kiejtéssel románul kezdte el tanítani a földrajzot, amire magyarázatot sem volt hajlandó adni, s ami még hatodikban úgy kezdődött, hogy: Tanár elvtárs, jelentem, az osztály létszáma…, egy év múlva már Tovarăşe profesor, raportez că clasa…, mert a történelem és földrajz tantárgyak hetediktől magyarul megszűntek mint a tudás ellenséges és ellenőrizhetetlen forrásai, a földnek és az egész világtérképnek ezzel kisajátított nyelve lett, akárcsak a múltnak és a jelennek – Mi is románul tanultuk Désen a történelmet és a földrajzot 1922-től, nyugtatta nagyapa, aki jó földrajzos volt, és a tanárok felolvasták a leckét, mert nem tudtak oláhul, mi jobban gagyarásztunk náluk, mert nekem voltak román gombfocitársaim az udvarban, de amikor aztán átköltöztünk Parajdra, na ott aztán a székelyek egy vak mukkot se tudtak –, a lány rossz jegyei mellett mindenesetre anyja lendületes olvashatatlan aláírása: kb. Kut, Kut, Kut, Kut, Kut, meg a cigis beírás, amiből aztán négyszög lett, és fegyelmi, jobb nem mutatni meg semmit otthon, meg hogy, írta nyomtatott, remegő betűkkel az alkoholista tornatanár, idén még egyetlen tornaórán sem volt, és nem mutatta be a felmentését, nem is fogja, gondolta a lány, mert a tornatanár tapogatta a lányokat, Még nem kaptunk semmilyen jegyet ebben az évharmadban, majd egyszerre írják be az összeset, hazudta otthon ártatlanul, Az én időmben nem így volt, hagyta rá az anyja, aki eredetileg matektanár volt, mégis bízott benne, ha igazán nagy baj lesz, a lány majd úgyis szól, Nagymi meg délelőtt 11-kor csodálkozva kérdezte, hogyhogy nincs ma iskola, hát csak nincs, hideg van, és nem tudják fűteni az iskolát, vagy közmunkára mentek a többiek, de őt felmentették, mert lázas, Na, lássam azt a híres lázat, ezért is ivott két bodzateát a Deák Ferenc utcai Plafarban, a jószagú gyógynövényüzletben, mondta a nagymamának, 1.50 darabja cukorral, 1, ha nem kér cukrot, bár mindig kért, de gyakran Nagymi sem kérdezett semmit, mert halványan sejtette, hogy a karszámmal lehetett baj, amit ugyanolyan jó erősen oda kellett varrni, mint Lili néniéknek a hatszögű csillagot, amit ő szabott ki a Salamon lányoknak egy régi paplanyból, a gyerek reggel ugyanis biztosítótűt kért a karszámhoz, pedig úgy nem szabad, Már az összes ziherájsztűmet elszedted és elpalltad, mondta Nagymi, és előkotort valami rozsdásat, vagy a tőle örökölt, erős, göndör hajával gyűlhetett meg a tanárok baja, mert nem volt hajlandó sem copfba, sem lófarokba kötni, azt sem hagyta, hogy a nagymama kifésülje, úgy ment el, ahogy – rendkívül nehezen és csak hosszas könyörgésre – kikelt az ágyból: Nagymi tíz percig kiáltozott neki a lépcső alján, végül a nagyapja ment fel a manzártba, most viszont ez a 71-es számú majdhogynem átjutott már a kapun a közepes termetű, csípős arcszesz- és cigarettaszagú, rezzenéstelen tekintetű biológiatanár mellett, aki nem is rá nézett, hanem az egyenruhájára, aztán hirtelen lecsapott rá, és úgy megszorította a karját, hogy a lány feljajdult, mert ugyan semmilyen szabályzat nem írta elő, hogy milyen hosszú legyen a sötétkék műanyag-szövet egyenruha, elvileg térd alatt, legfeljebb lábszárközépig érhetett, és Nagymi könyörgött is neki, hogy hadd hajtsa fel a ruháját, az 52-es méretű egyenruhát, Jaj, anya, hát persze hogy meg tudok venni egy egyenruhát magamnak!, könyörgött az anyjának augusztus végén, hogy egyedül mehessen a boltba, Nem igaz, hogy ennyit sem lehet!, és anya nagy nehezen odaadta a 45 lejt, a Szentegyház utcai boltban pedig egyenesen azt kérdezte az eladótól, hogy mekkora a legnagyobb egyenruha, a nővérének veszi, mindegyikben ott volt a cetli: „Fabricat în Bîrlad”, mert a láthatatlan Bîrlad, amiről azt sem tudta, hogy hol van a térképen, az egyenruhák szent városa volt, amikor este anya hazajött, és meglátta a hatalmas ruhát, rávágta a szobaajtót, és közölte: holnap nem mész sehova, nagyanyádhoz se mehetsz, pedig anya elcserélhette volna a ruhát, ha akarja, elvégre ő volt a főnök a nagyáruházban, de hát a bokáig érő hatalmas egyenruhát nem lehetett nem észrevenni: a tavalyi egyenruhából azért volt botrány, A segged is kilóg belőle, fiam, mondta az anyja, mert olyan rövid lett, a nagyanyja sóhajtozva hajtotta fel, de szó nélkül felvarrta, és amikor iskola után vagy apánál a kertben gyakran feltűnik egy bizonyos Pisti, Juci osztálytársa, azért állítják majd ki a négyszög elé, mert az egyenruha térdig ér ugyan, meg karszám is rajta van, a zsebeihez sem nyúltak, de olyan szűk és testhez álló, hogy alig lehetett felvenni, lépni is nehéz volt benne, de olyan karcsúnak tűnt a lány a ruhában, Kösz, Nagymi, mert a nagymama kétoldalt alig észrevehetően felsliccelte, baloldalt pedig melltől csípőig egy láthatatlan keskeny cipzárat varrt (így ejtette: zibzár), hogy egyáltalán fel lehessen venni, és a lány úgy nézett ki benne, mint anya az érettségiző ruhájában, abban a kockásban, amit egyébként szintén a nagymama varrt, de most a bokáig érő 52-es apácaruha láttán a tanár eddig hibátlan, sima arcán hirtelen lilás foltok jelentek meg, szájából kis nyálbuborék buggyant, látni lehetett, hogy betegesen hámlik a fejbőre: megszorította a lány bal karját, hegyes körmeit is belévájta, éppen a tegnapi oltásnál, amit egyetlen jó vastag tűvel adtak be az egész osztálynak, csak szorította a karját, és őrhelyéről megfeledkezve némán vitte az emeleti tanári felé, arcán a lila foltok egyre sötétebbek lettek, homlokán kidagadt az ér, tenyere – érezte a lány a vékony műanyag ingen keresztül – szúrt, mintha valami bőrbetegsége lenne, végül a lányt lerakta a tanári előtt, ahol már néhányan álldogáltak lehajtott fejjel, Antal tanár elvtárs reggeli fogása, és még hátravolt a napból egy biológiaóra, ami a nagyszünet után kezdődött 11.10-kor, de a szünetben ahelyett, hogy megette volna kedvenc mustáros-vajas kenyerét, fel kellett sorakoznia a betonudvaron a négyszögre, ahol a VIII. C-ből várhatóan majd kiszólítják az egyenruha miatt: a négyszög elé szólítást rendszerint a kicsiknél kezdték, ott ma nem történt semmi figyelemre méltó – a szomszédos épületből őket is áthajtották a négyszögre –, de a biológiatanár halvány rózsaszín ingben, élére vasalt nadrágban és hibátlan köpenyében a metsző hidegben már 10.50-kor felsorakoztatta saját osztályát, jobb oldalon az 1–4. osztály, középen 5–8., baloldalt a nagyok, a 9–12., az osztályfőnökök az osztályok előtt, végül pedig az igazgató, a helyettes, a heti felelős és még három tanár, Tartson a négyszög minél tovább, fohászkodott a lány, mert annál később kezdődik a biológiaóra, Antal előhúzta köpenye zsebéből a névsort, s aki a nevét hallotta, kiállt az udvar közepére, VIII. C, és a lány a nevét hallotta, Egyenruha!, rikkantotta, és ahogy a lány kiment a négyszög közepére, az ott felsorakozott aznapi áldozatok elé, nevetést hallott, amit a ruhája váltott ki: de hogy őt nevették-e ki csúfondárosan és megvetően, vagy ellenkezőleg: vele nevettek, éppen az ő szándékát beteljesítendő, nem tudta eldönteni, Antal mindenesetre vészjóslóan felemelte a fejét, és a nevetés irányába nézett: azonnal csend lett, és folytatta: X. A, hopp!, a nővére, nahát, mi történt?, tűnődött, és a nővére éppen elé állt, de Antal nem engedte le a hangját, hanem folytatta a felsorolást, mintha egy egész bűnbandát leplezett volna le: X. A, Csapó, és tovább: X. A, Palocsay – verekedés, szóval az elválaszthatatlan barátnők!, és a lányok dideregve mentek ki a négyszög közepére, a VIII. C-s lány pedig rajongva nézte a X. A-sokat, Palocsaynak vérzett az ajka, a nővére pedig kezében szorongatta egyenruhája leszakadt zsebét, mert Csapó beléakaszkodott, Csapónak pedig semmi baja nem volt, nagyon jól nézett ki az új kék-ciklámen gyapjúkabátjában, amit az anyja kötött, most is ferdén mosolygott, mint akinek semmi köze a négyszöghöz, mert tudta, hogy jövőre elmegy innen a képzőbe, a verekedés pedig a következőképpen történt: kémiaórán Csapó megírta Palocsaynak, hogy a szövetség harmadik tagja és DT lefeküdtek egymással, és nő lett, ezért a két lány levélben úgy döntött, hogy kizárják őt a szövetségből, nem azért, mert lefeküdt DT-vel, elvégre Csapó sem volt már szűz, hanem mert titokban tartotta, és nem mondta el nekik, pedig ők hárman élet-halál szövetséget fogadtak, és amikor szünetben sem Csapó, sem Palocsay nem válaszolt a lány nővérének arra a kérdésre, hogy akkor kimennek-e kávézni az Arizonába az Egyetem utcába, vállat vont, megkereste a XI. D-s – szar román tagozat, mechanika osztály – Moraveket, a szövetség negyedik tagját, aki már mindent tudott, egyébként már ő is túl volt a dolgon, és hencegett is vele, Moravek kihívóan közölte, hogy elárulta őket, és szégyellheti magát, majd hátat fordított, és bement a vécébe cigizni, na akkor a nővér rávetette magát a budiban Csapóra, aki épp az idióta Ambrussal cigizett, aki katolikus volt, és akivel sohasem álltak szóba, bár Csapó is katolikus volt, de neki jól állt, végül bement utánuk Palocsay is, Pisti pedig a négyszög alatt hiába próbált volna szemezni a lánnyal, aki mulatságosan nézett ki a földig érő ruhájában, mintha belevarrták volna egy zsákba, és most büntetésből bedobják a tengerbe, de a lány nem vette észre, mert a szeme a nagylányokon csüngött, arról ábrándozott, hogy ő is felvételt nyer közéjük, ő lesz a szövetség ötödik tagja, és a biológiaóra végül tényleg tíz perccel később kezdődött, a negyvenfős VIII. C feszülten állt a petróleumszagú teremben, amikor egy hatalmas, feltekert vászonnal és az írásos hímzéssel ellátott osztálynaplóval a hóna alatt belépett doktor Antal, a biológiatanár, teljes erejéből bevágta maga mögött az ajtót, hogy előbb a rozoga pianínó fedele csapódott le, majd egy másodpercnyi meglepett várakozás után a félfülű portréja esett le nagy zajjal a tábla és a dobogó közötti résbe, az üveg hosszában megrepedt, a tanár foltos fején pedig hirtelen megint kidagadt és lüktetni kezdett egy ér, a naplót és a végül soha meg nem tanított palmaceafajtákat ábrázoló nagy, összetekert vásznat rácsapta a katedrára, és elüvöltötte magát: Ki a hetes?, az ijedt lány pedig, mert szerencsétlenségére azon a héten ő volt a soros, hosszú ruhájában, amiben majdnem orra esett, amikor kikászálódott az alacsony padból, előlépett az ablak melletti sor első padjából, ahol önszántából az osztály legrosszabb tanulójával, a vidám Ürögdi Csabival ült együtt, Ki volt az?, ordította magánkívül Antal, Én, nyögte a lány, mire Antal, a több száz éves elit magyar mintaiskola biológiatanára megint elbődült, hogy nem hallja, a lány pedig lenézett a sötét, petróleummal bekent padlóra, és nyugodtan válaszolta: Tanár elvtárs, jelentem, én voltam, de maga sem tudta, hogy mire értette: hogy ő volt a hetes, vagy hogy ő volt a vétkes azért, hogy a kép a falról leesett és eltörött, s hogy egyáltalán mi volt a kérdés: hogy ki volt ki, melyik volt a kép, és melyik az eredeti, s hogy valójában mi is törött el délelőtt tizenegy után néhány perccel.

Tartalom

Kórus, 1989. december 21.

Négyszög

A száj

Ono

Hajcsatok

Harminc tojás

Gyorsírás

A költő

Korához képest

Kínai törülköző

Lépcsők

Shakespeare-ruha

Mádám Kanapé

Egérfogó

Katonák, december 10.

Néma kórus

Az örökség

Kocka

Hús, hús

A paradicsom

A kör

A könnyárusnál

Édes Pistám!

Édes hazám

Nigéria

Férfiingek

Macskák

Holopotrida

Hosszú nap

Lipisteskedés

Köszönöm

Fordítás

K és K

A függő város

A király bohóca

Front

Egy jobbraát

’89 karácsony

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0