A fordítás Conn Iggulden: Wars of the Roses. Book One:

Stormbird (Michael Joseph, 2013) című műve alapján készült

Szerkesztette: Rózsa Judit

Fordította: Bihari György

A kötetet és a borítót tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Előzék, hátsó előzék: Rózsa Edit

Copyright © 2013 by Conn Iggulden

Családfák © Andrew Farmer

Hungarian translation © Bihari György, 2015

Copyright © Gabo Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-173-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Genti János leszármazottjának,
Mark Griffithnek

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm Victoria Hobbsnak, Alex Clarke-nek és Tim Wallernek, hogy segítettek abban, hogy ez a könyv létrejöhessen. A maradék hibákért csakis én vagyok a felelős. Köszönöm Clive Roomnak, hogy végig kalauzolt a korszak kastélyaiban és váraiban.

A SZEREPLŐK LISTÁJA

Albert, a Roche család szolgálója Franciaországban

Allworthy mester, VI. Henrik udvari orvosa

David Alton báró, Suffolk hercegének, Williamnak a katonája

Anjou Margit, Margit királyné, René Anjou lánya, VI.Henrik felesége

Anjou Jolanda, Anjou Margit testvére

Anjou János, Lajos és Miklós, Anjou Margit testvérei

Anjou Mária, Franciaország királynéja, Anjou Margit nagynénje

René Anjou herceg, Anjou Margit édesapja

Henry Beaufort, érsek, Genti János fia, VI. Henrik nagybátyja

Edwin Bennett, Strange báró fegyveres katonája

Bernard, Thomas Woodchurch barátja

Saul Bertleman (Bertle), Derry Brewer mestere

Derihew (Derry) Brewer, VI. Henrik kémfőnöke

Brown kapitány a londoni Towert védi Jack Cade támadásakor

Philip, Burgundia hercege, Suffolk hercegének, Williamnek nyújt menedéket

John Burroughs, Derry Brewer informátora

Jack Cade, kenti felkelő

VII. Károly, Franciaország királya, VI. Henrik nagybátyja

Lionel, Clarence hercege, III. Edward fia

Ben Cornish, aki felakasztotta Jack Cade fiát

John Sutton, Dudley bárója

Dunbar, kenti kovács

Robert Ecclestone, Jack Cade barátja

III. Edward, Anglia királya, VI. Henrik ükapja

Flora, kenti fogadósné

Frederick gróf, Anjou Jolanda férje

Thomas, Gloucester hercege, III. Edward fia

Hallerton, Derry Brewer szolgálója

VI. Henrik, Angliai királya, V. Henrik fia

Sir Hew, lovag Agincourt-nál

Highbury báró, bosszúálló lovag Maine-ben, Franciaországban

Hobbs, windsori katona

Alexander Iden, kenti sheriff

James, a fiatalabb kínvallató

Jonas, zászlótartó a London-híd csatájában

Alwyn Judgment, kenti előljáró

Edmund Grey, Kent grófja

Genti János, Lancaster hercege, III. Edward fia

Le Farges báró, a francia sereg tagja Maine-ben

André de Maintagne, franciai lovag Maine-ben

Jean Marisse, tiszt Nantes-ban

Paddy (Patrick) Moran, Jack Cade barátja

Reuben Moselle, anjou-i bankár

John de Vere, Oxford grófja

Jasper Tudor, Pembroke grófja, VI. Henrik féltestvére

Alice Perrers, III. Edward szeretője

Ronald Pincher, kenti fogadós

Recine kapitány, a saumuri kastély katonája, aki letartóztatja Reuben Moselle-t

Edmund Tudor, Richmond grófja, VI. Henrik féltestvére

Richard Woodville, Rivers bárója, részt vesz a London elleni támadásban

Jean de Roche báró, Maine-ben a francia hadsereg tagja

Richard Neville, Salisbury grófja, a Neville család feje, Genti János unokája

James Fiennes, Say bárója, részt vesz a London elleni támadásban

Simone, francia cseléd Saumur várában

Edmund Beaufort, Somerset hercege, William herceg barátja, VI. Henrik támogatója

Strange báró, Thomas Woodchurch szomszédja Maine-ben

William de la Pole, katona és udvari ember, aki megszervezte VI.Henrik és Margit esküvőjét

Alice de la Pole, Suffolk hercegnője, William felesége, Geoffrey Chaucer unokája

James Tanter,Jack Cade támogatója

Sir William Tresham, a képviselőház elnöke

Richard Neville, Warwick grófja, Salysbury grófjának fiai, a későbbi „királycsináló”

Ralph Neville, Westmorland grófja, részt vesz a windsori vadászaton

Joan Woodchurch, Thomas felesége, Rowan és két lány anyja

Rowan Woodchurch, Thomas és Joan fia

Thomas Woodchurch, íjász, gazdálkodó, a maine-i felkelés vezetője

Edmund of Langley, York hercege, III. Edward fia

Richard Plantagenet, York hercege, a York-ház feje, III. Edward unokája

Cecily Neville, York hercegnője, Richard, York hercegének felesége, Genti János unokája

Előszó

Anno Domini 1377

Az ágy alatt tálakban állt a sötét királyi vér, amit ottfelejtett az orvos. Alice Perrers egy széken pihent, zihálva az erőfeszítéstől, amellyel belegyömöszölte Anglia királyát a páncéljába. A szoba levegője keserű volt a verejték és a halál szagától. A sápadt, ősz szakállú Edward úgy feküdt az ágyon, mint a saját sírszobra.

Alice könnyes szemmel nézte. A csapás, amely Edwardot leterítette, a tiszta, tavaszi égből érkezett, láthatatlanul és borzalmasan, a meleg szellő szárnyán. Az asszony előrehajolt, gyengéden letörölte a nyálat az elferdült száj sarkából. Valaha olyan erős volt, a férfiak dísze, képes napkeltétől napnyugtáig harcolni. A páncél csillogott, mégis elnyűtt és viharvert volt, mint a hús, amelyet takart. Alatta elapadt a csont és az izom.

Várta, hogy Edward kinyissa a szemét. Nem tudta, mennyit érzékel még. Hol magánál volt, hol nem: a halványuló élet világos pillanatai úgy ritkultak és rövidültek, ahogy telt az idő. Hajnalban magához tért, és suttogva kérte, hogy adják rá a páncélját. Az orvos felugrott a székéről, és ismét hozott valami ocsmány lét, hogy a király igya meg. Edward, aki gyenge volt, mint egy gyermek, elhárította a bűzlő kotyvalékot, azután fuldokolni kezdett, amikor az orvos csökönyösen a szájához nyomta a kupát. A látvány megacélozta Alice elszántságát. Kizavarta a dühösen tiltakozó orvost a király lakosztályából, a fenyegetőzésére ügyet sem vetve lobogtatta feléje a kötényét, amíg be nem tudta csukni mögötte az ajtót.

Edward figyelte az asszonyt, ahogy leemeli a láncpáncélt az állványról. Egy pillanatra elmosolyodott, azután lehunyta kék szemét, és visszasüppedt a párnákba. A következő órában Alice az erőfeszítéstől vörösen, a homlokát törölgetve küzdött a bőrszíjakkal és a fémlapokkal, miközben emelte és forgatta a magatehetetlen öregembert. A fivére lovag volt, nem először öltöztetett férfit a harchoz.

Mire felhúzta a vaskesztyűt a király kezére és leült, Edward alig volt magánál, halkan nyöszörögve süllyedt bele az eszméletlenségbe. Ujjai rángatóztak a gyűrött takarókon. Alice-nek elakadt a lélegzete, amikor megértette, mit akar. Felállt. A falnak támasztott hatalmas pallosért nyúlt. Két kézzel kellett tartania, hogy oda tehesse, ahol a király megfoghatja a markolatot. Valamikor úgy forgatta azt a pengét, mintha nem is lenne súlya! Égő könnyeket törölt ki a szeméből. Edward görcsösen szorította a markolatot, a vaskesztyű csikorgott.

Ismét királynak tűnt. A munka véget ért. Alice elégedetten biccentett, örült, hogy a király, amikor eljön az ideje, épp olyan lesz, mint egész korábbi életében. Elővett egy fésűt, hogy rendbe szedje a kócos, csapzott ősz szakállat és hajat. Már nem tart soká. A király arca féloldalassá torzult, mintha viaszból lenne, ami leolvadt a forróságtól, és rekedten zihált.

A huszonnyolc éves Alice majdnem negyven évvel volt fiatalabb a királynál, azonban Edward, egészen addig, amíg a betegség le nem terítette, olyan virgonc és erős volt, mintha örökké akarna élni. Az asszony egész életében ő uralkodott, Alice senkit nem ismert, aki emlékezett volna a király apjára, sem rettegett nagyapjára, a Skótok Pörölyére, aki őelőtte ült a trónon. A Plantagenet-dinasztia mély nyomot hagyott Anglián, és olyan csatákban szaggatta szét Franciaországot, amelyekről senki sem hitte, hogy megnyerhetők.

Fésűje megakadt a király szakállában. Érintésére kinyílt a kék szem, és abból a romos testből a királya nézett fel rá. Alice megborzongott a szilaj pillantás erejétől, amely mindig elgyengítette.

− Itt vagyok, Edward – mondta szinte suttogva. – Itt vagyok. Nem maradsz egyedül.

A király fél arccal grimaszolt. Fölemelte ép bal karját, megragadta Alice fésűt tartó kezét, magához vonta. Hörögve lélegzett, a bőre kivörösödött az erőfeszítéstől, mikor megszólalt. Alice közelebb hajolt, hogy hallja a kásás szavakat.

− Hol vannak a fiaim? – kérdezte a király, és annyira fölemelte a fejét, hogy az elvált a párnától, majd visszasüppedt. Jobb keze reszketett a kardmarkolaton, abban keresett vigaszt.

− Jönnek, Edward. Futárokat küldtem Jánosért, hogy térjen vissza a vadászatról. Edmund és Tamás a túlsó szárnyban vannak. De már jönnek. – Miközben beszélt, meghallotta a léptek kopogását, és a férfiak mély, morajló hangját. Jól ismerte a király fiait, és összeszedte az erejét, mert tudta, hogy a meghitt pillanatoknak hamarosan végük.

− Most el fognak küldeni, szerelmem, de nem megyek messzire. – Megcsókolta a király ajkát, érezte, keserű lélegzetének természetellenes forróságát.

Amikor visszaült, már meg tudta különböztetni a mormolásban Edmund recsegő hangját. Valamilyen fogadásról mesélt a fivéreinek. Bár velük lehetne a legidősebb testvér is, de a Fekete Herceg tavaly meghalt, sosem örökölte meg apja királyságát. A trónörökös halála volt az első csapás, utána egyik jött a másik után. Egy apának nem szabadna a fiait temetni, gondolta az asszony. Kegyetlen csapás ez, közembernek csakúgy, mint királynak.

Az ajtó olyan robajjal vágódott ki, hogy Alice összerezzent. A belépő három férfi más-más módon hasonlított az apjára. Mindhármukban a vén nyakigláb vére folyt, a legszálasabb férfiak közé tartoztak, akiket az asszony valaha látott, betöltötték a szobát, összepréselték a jelenlétükkel, még mielőtt megszólaltak volna.

A vékony, fekete hajú Edmund York elkomorodott, ahogy meglátta az apja mellett ülő nőt. Mindig is kifogásolta apja szeretőit, és amikor Alice fölállt és félrehúzódott, Edmund még jobban összevonta a szemöldökét. A mellette álló Genti János ugyanolyan hegyesre vágatta a szakállát, mint az apjuk, csak az övé még fekete volt, és olyan sűrű, hogy eltakarta a nyakát. Ők léptek be elsőnek: megálltak apjuk mellett, és lenéztek rá, miközben a király szeme ismét lecsukódott.

Alice lehajtott fővel állt, és reszketett. A király védelmezte, miközben ő vagyont gyűjtött. Meggazdagodott ebből a kapcsolatból, de tisztában volt vele, hogy ezeknek az embereknek itt a szobában egyetlen szavukba kerül, hogy őt letartóztassák, és megfosszák minden földjétől és vagyonától. A hercegi cím még olyan friss volt, hogy senki sem próbálta ki, meddig terjed a hatalma. Edward fiai majdnem olyan magasan álltak a grófok és a bárók fölött, mint a királyok, velük egyenlőket ezen a napon csak ebben a szobában találtak.

Az öt herceg közül, akiket Edward nemzett, ketten hiányoztak. Lionel, Clarence hercege nyolc éve meghalt, csupán egy lánycsecsemő maradt utána. A Fekete Herceg utódja tízéves kisfiú volt. Richard örökölte apja cornwalli hercegségét, ahogy örökli majd a királyságot is. Alice ismerte mindkét gyermeket, és őszintén remélte, hogy Richard túléli hatalmas nagybátyjait annyi idővel, amikor már király lehet. A szíve mélyén persze egy pennyt sem tett volna föl erre a lehetőségre.

Tamás, Gloucester hercege volt a legfiatalabb. Alice-szel mindig kedvesen bánt, talán mert korban ő állt hozzá a legközelebb. Ő volt az egyetlen, aki tudomást vett a reszkető asszonyról.

− Tudom, hogy vigaszt jelentettél apámnak, Lady Perrers – mondta. – De ez most a család ideje.

Alice hunyorgott és bólintott, ám Edmund York megszólalt, mielőtt megmozdulhatott volna.

− A herceg ezt úgy érti, nőszemély, hogy menj ki! – mondta. Nem nézett Alice-re, mereven bámulta az apját, aki páncélosan feküdt a fakó ágyban. – Kifelé!

A könnyeit törölgető Alice sietve távozott. Az ajtó még nyitva volt, visszanézve láthatta a három fiút, akik a haldokló király mellett álltak. Halkan becsukta az ajtót, és zokogva elsietett a sheeni kastélyban.

A testvérek sokáig hallgattak. Apjuk volt életük horgonya, az egyetlen állandóság egy zavaros világban. Ötven éven át uralkodott, az ország erős és gazdag lett a keze alatt. Egyikük sem tudta elképzelni a jövőt nélküle.

− Nem kellene papot hívni? – kérdezte hirtelen Edmund. – Helytelen, hogy apánkra egy szajha vigyáz utolsó pillanataiban! – Nem látta, hogy a bátyja, János, elhúzza a száját a hangos beszédre. Edmund minden szavát belekiabálta a világba. Nem bírt – vagy nem akart – halkan beszélni.

− Be lehet hívni az utolsó kenetre – felelte János szándékolt halksággal. – Imádkozhat a kinti kis szobában. Egy ideig még várhat.

Ismét csönd lett. Edmund feszengett, sóhajtozott. Lenézett a csöndes alakra, látta, hogyan hullámzik a melle a lélegzéstől. A levegő szortyogott a tüdejében.

− Nem látom… – kezdte.

− Békesség, öcsém – szakította félbe halkan János. – Békesség. A páncélját kérte és a kardját. Már nem tart sokáig.

János bosszúsan lehunyta a szemét egy pillanatra. Öccse körülnézett, és keresett egy megfelelő széket, amelyet csikorogva odahúzott az ágyhoz.

− Nem szükséges állni, igaz? – mondta önelégülten. – Így legalább kényelmesebb a várakozás. – Kezét a térdére támasztva lenézett az apjára, azután elfordította a fejét. Amikor ismét megszólalt, hangja elveszítette szokásos élességét. – Még most is alig tudom elhinni. Mindig olyan erős volt.

Genti János rátette a kezét Edmund vállára.

− Tudom, öcsém. Én is szeretem.

Tamás elkomorodva nézett rájuk.

− Azt akarjátok, hogy fülében üres fecsegésetekkel haljon meg? – kérdezte szigorúan. – Hallgassatok vagy imádkozzatok!

János bólintott, és erősebben markolta Edmund vállát, amikor érezte, hogy az öccse felelni akar. Megkönnyebbülésére Edmund fanyalogva engedelmeskedett, ám a következő percben ismét megszólalt.

− Gondoltál már arra, János, hogy mindössze egy fiú választ el a koronától? Ha nem lenne a drága kis Richard, holnap már király lennél.

A másik kettő egyszerre mordult rá, hogy fogja be a száját. Edmund vállat vont, lerázta magáról a bátyja kezét.

− Ne mondjátok, hogy nem gondoltatok rá. Isten a tudója, a trón nem szállhat sem a York-, sem a Gloucester-házra, no de te, János? Te csak paraszthajszálnyira vagy attól, hogy király és isten felkentje légy. Én a helyedben gondolnék erre!

− Edwardnak kellene királynak lenni! – csattant fel Tamás. – Vagy Lionelnek, ha megélte volna. Edward fia, Richard örökli a koronát, és itt nincs helye több szónak, Edmund. Istenem, nem is tudom, honnan van benned annyi pimaszság, hogy ilyen dolgokat mondj, amikor apánk a halálos ágyán fekszik. És azt sem tudom, hogyan nevezheted „paraszthajszálnak” az igaz leszármazottat. Hallgass, bátyám. Hallani sem bírlak. Csak egy törvényes ág van. Csak egy király.

Az öregember kinyitotta a szemét, és megfordította a fejét. Valamennyien észrevették a mozdulatot, és Edmundnak a torkán akadt a csípős válasz. Egyszerre hajoltak közelebb, hogy hallják, mit mond. Apjuk bágyadtan mosolyodott, amitől arcának ép fele görcsösen eltorzult, kimutatva a sötétsárga fogakat.

− Eljöttetek, hogy lássátok a halálomat? – kérdezte Edward király. A hercegek földerültek az élet sziporkájától. János szemét annyira elöntötték a szégyellt könnyek, hogy a látása elhomályosodott. – Álmodtam, fiúk. Zöld mezőről álmodtam, ahogy vágtatok rajta. – A hangja olyan halk, reszkető, magas és gyönge volt, hogy alig hallották, a szemében mégis látták a férfit, akit korábban ismertek. Még mindig itt volt, és őket figyelte.

− Hol van Edward? – kérdezte a király. – Miért nincs itt? – János hevesen megdörgölte könnyes szemét.

− Elment, apám. Tavaly. A fia, Richard lesz a király.

− Ó. Hiányzik. Tudtad, hogy láttam őt harcolni Franciaországban?

− Tudom, apám – felelte János. – Tudom.

− A francia lovagok mind odacsődültek, ahol ő állt, és ordítva utat törtek maguknak hozzá. Edward egyedül volt, csak néhány embere tartott ki mellette. A báróim arra kértek, küldenék lovagokat a segítségére, segítsek elsőszülött fiamnak. Akkor tizenhat éves volt. Tudod, mit mondtam nekik?

− Nemet mondtál – suttogta János. Az öregember kurtán, fájdalmasan, görcsösen felnevetett.

− Nemet mondtam. Azt mondtam, hogy ki kell érdemelnie a sarkantyúkat. – Szeme a mennyezet felé fordult, elmerült emlékeiben. – És megtette! Kivágta magát, visszatért hozzám. Tudtam, hogy ő lesz a király. Tudtam. Eljön?

− Nem jön, apám. Elment, a fia lesz a király.

− Igen, sajnálom. Tudtam. Szerettem azt a fiút, azt a bátor fiút. Szerettem.

A király kifújta a levegőt, egyre csak ki, ki, ki, amíg semmi sem maradt a tüdejében. A testvérek szótlanul vártak, János zokogott, a karjával takarta el a szemét. III. Edward király meghalt, és rájuk nyomasztó némaság telepedett.

− Hívjátok a papot az utolsó kenettel – mondta János. Lezárta az apja szemét, amelyben máris kialudt az élet szikrája.

A három testvér sorra lehajolt, hogy megcsókolják apjuk homlokát, és utoljára megérintsék a testét. Otthagyták, amikor a pap besietett, ők pedig kimentek a júniusi napfénybe, hogy éljék tovább az életüket.

Anno Domini 1443

(Hatvanhat évvel III. Edward halála után)

„Jaj néked, ország, kinek a te királyod gyermek.{1}”

A prédikátor könyve

1.

Anglia hideg volt abban a hónapban. Az ösvények fehéren csillogtak a fagytól a sötétben, a zúzmara lecsüngő jéghálókat szőtt a fákra. Az őrök a nyakukat behúzva, dideregve járkáltak a bástyán. A legfelső termekben a szél vonított és fütyült, ahogy benyomakodott a kövek résein. A szobában égő tűz akár festett kép is lehetett volna, amennyi meleget adott.

− Én emlékszem Hal hercegre, William! Emlékszem az oroszlánra! Még tíz év, és Franciaország maradéka is a lába előtt hevert volna! Henrik Monmouth volt az én királyom, senki más. Isten a tudója, követném én a fiát is, de ez a fiú nem azonos az apjával. Tudod te azt. Anglia oroszlánja helyett egy kedves kis galambunk van, aki imára vezet minket. A kirelejzumát, a legszívesebben elsírnám magam!

− Kérlek, Derry! A szavad messzire hallatszik! Nem akarok káromlást hallani. Az embereimnek sem engedem, és tőled többet várok.

A fiatalabb férfi megtorpant járkálás közben, és felnézett. A szeme villogott. Két gyors lépéssel ott termett a másik közvetlen közelében, leengedett karjait kissé begörbítve. Magasságban fél fejjel elmaradt Lord Suffolktól, de vállas volt és izmos. A benne sistergő dühnek és az erőnek sose kellett sok, hogy kirobbanjon.

− Esküszöm, sosem jártam közelebb ahhoz, hogy leüsselek William – mondta. – Akik hallanak, azok az én embereim. Gondolod, hogy csapdába akarlak csalni? Erről van szó? Hadd hallják. Tudják, mit teszek, ha csak egyetlen szót is továbbadnak. – Súlyos öklével könnyedén ráütött Suffolk vállára, és kinevette, amikor a gróf elkomorodott.

− Káromlás? Egész életedben katona voltál, William, de még mindig úgy beszélsz, mint egy sima képű pap. Még mindig két vállra tudnálak fektetni, William. Ez a különbség közted és köztem. Te harcolsz, ha mondják, de én azért harcolok, mert szeretem. Ezért én csinálom ezt, William. Ezért én kutatom fel a megfelelő pontot, és döföm bele a kést. Nincs szükségünk jámbor úriemberekre, William, semmi effélére. Hozzám hasonló férfira van szükségünk, aki látja és elpusztítja a gyengeséget.

Lord Suffolk komoran nézte, és mélyen beszívta a levegőt. Amikor a király kémfőnöke belendült, képes volt sértéseket és bókokat elegyíteni egyetlen keserű epeömlésben. Ha megsértődne, sose jutnának semmire, gondolta Suffolk. Egyébként is gyanította, hogy Derihew Brewer tudja, meddig mehet el.

− Lehet, hogy nincs szükség „úriemberre”, Derry, viszont kell egy úr, aki tárgyal a franciákkal. Te írtál nekem, emlékszel? Átkeltem a tengeren, eljöttem dolgom végezetlenül Orléans-ból, hogy meghallgassalak. Ezért méltányolnám, ha beavatnál a terveidbe, különben visszamegyek a partra.

− Erről van szó, mi? Én tudom a válaszokat, tehát áruljam el őket nemes barátomnak, hogy learathassa a dicsőséget? Hogy azt mondhassák: „Ez a William Pole, Suffolk grófja, ez aztán egy okos fickó”, miközben megfeledkeznek Derry Brewerről.

− William de la Pole, mint tudod.

Derry a fogai között szűrte a szavakat, a hangja is inkább acsargás volt.

− Ó, csakugyan? Úgy gondolod, itt az idő egy kellemes, franciásan hangzó névre? Azt hittem, ennél több eszed van, komolyan. A helyzet az, William, hogy én mindenképpen megteszem, mert nekem fontos, mi lesz a báránykával, aki uralkodik. És nem akarom látni, ahogy a hazámat bolondok és pimasz kurafiak tépik szét. Csakugyan van egy ötletem, noha neked nem fog tetszeni. Mindössze azt akarom, hogy megértsd, mi forog kockán.

− Én értem – felelte Suffolk. Szürke szeme kemény és hideg volt.

Derry egy csepp jókedv nélkül vigyorgott rá, kimutatva a legfehérebb fogakat, amelyeket Suffolk valaha látott felnőtt férfi szájában.

− Nem, nem érted – felelte lenézően. – Az egész ország azt várja, hogy az ifjú Henrik legalább fele olyan férfi legyen, mint az apja volt, végezze be a dicső küzdelmet, amellyel elfoglaltuk fél Franciaországot, és megfutamítottuk a drágalátos dauphinjüket, aki úgy elszaladt, mint egy kislány. Várnak, William. A király huszonkét éves, az apja ebben a korban kész harcos volt. Emlékszel? Az öreg Henrik kitépné a tüdejüket, és kesztyűt csináltatna belőle, hogy ne fázzon a keze. A bárány nem ilyen. Ez a fiú nem ilyen. A bárány nem tud vezetni, a bárány nem tud harcolni. Még a szakálla sem sarjad, William! Amikor erre mindenki rájön, nekünk végünk, érted? Amikor a franciák már nem reszketnek félelmükben, hogy visszatér Harry király, az istentől elrugaszkodott Anglia oroszlánja, mindennek vége. Mi leszünk azok, akik mindent elveszítenek. Talán egy-két év, és lesz egy francia hadsereg, egy darázsraj, ami átrepül Londonba egy napra. Jól megpocsékolják az asszonyokat, rendeznek egy kiadós vérfürdőt, mi pedig lekapjuk a süvegünket, és hajlongunk, valahányszor francia szót hallunk. Ezt akarod a lányaidnak, William? A fiaidnak? Ez forog kockán, William of Pole!

− Akkor mondd meg nekem, hogyan vegyük rá őket a békekötésre – felelte lassan, nyomatékosan Suffolk. Negyvenhat éves, nagydarab, agyas-fejes ember volt, hatalmas vasszürke sörénye csaknem a vállát verte. Az utóbbi években fölszedett jó néhány kilót, és Derry mellett öregnek érezte magát. A jobb válla szinte minden nap hasogatott, az egyik lábát évekkel ezelőtt csúnyán megvágták, és az izom sose gyógyult meg rendesen. Telente bicegett, és érezte, hogyan meregeti a karmait a lábszárában a fájdalom a hideg szobában. Egyre kevésbé győzte türelemmel.

− Így szólt hozzám a fiú – felelte Derry. – „Szerezz nekem fegyverszünetet, Derry”. Ezt mondta. „Szerezz nekem békét”. Békét, amikor egyetlen háborús idénnyel mindent elvehetnénk. Forog tőle a gyomrom – szegény öreg apja is biztosan forog a sírjában. Több időt töltöttem a levéltárakban, mint bármely vérbeli férfinak illendő, de megtaláltam, William Pole. Találtam valamit, amit a franciák nem utasítanak vissza. Elviszed nekik, ők pedig zsémbelni és aggodalmaskodni fognak, de nem bírnak ellenállni. Megkötik a fegyverszünetet.

− És beavatsz ebbe a felfedezésbe? – kérdezte Suffolk, aki már nehezen fékezte indulatos természetét. Dühítő ez az ember, ám Derryt nem lehetett sürgetni, és Suffolkban még mindig élt a gyanú, hogy a kémfőnök élvezi, hogy egy grófot várakoztathat. Hát ő nem adja meg neki azt az elégtételt, hogy kimutatja a türelmetlenségét. Átment a szobán, töltött a korsóból egy kupa vizet, felhajtotta.

− A mi Henrikünk feleséget akar – felelte Derry. – Előbb fagy be a pokol, mielőtt a franciák egy királylányt adnak neki, mint az apjának. Tudják, hogy ha ezt teszik, megbánják. Máris két király van francia földön, ha az ő Károlyukat is számoljuk. Nem, ő megtartja a lányait a franciáknak, így nem adom meg neki az elégtételt, hogy visszautasíthassanak. De van náluk még egy dinasztia, William: az Anjou. A herceg papíron igényt tart Nápolyra, Szicíliára és Jeruzsálemre. A vén René királynak hívatja magát, és tönkretette a családját, mert már tíz éve próbálja érvényesíteni a trónigényét. Nagyobb váltságdíjat fizettek érte, mint amennyi pénzt te vagy én valaha is látni fogunk, William. És két lánya van, az egyik még nem jár jegyben, és tizenhárom éves.

Suffolk fejcsóválva újratöltötte a kupáját. Megesküdött, hogy felhagy a borral és a sörrel, de most nagyon hiányoztak.

− Ismerem René Anjou herceget – mondta. – Gyűlöli az angolokat. Az anyja nagyon pártolta azt a lányt, a Johannát – arra pedig emlékszel, Derry, hogy mi megégettük.

− Teljes joggal – vágott vissza Derry. – Ott voltál, láttad őt. Az a kis cafka paktált valakivel, még ha nem is az ördöggel. Nem érted, William. Renére hallgat a királya. Az a francia páva René Anjounak köszönheti a koronáját. Mindenét. Talán nem René anyja adott neki menedéket, amikor a nyakába kapta a szoknyáját, és elinalt? Nem ő küldte Orléans-ba a kis Johannát, amitől a franciák úgy elszégyellték magukat, hogy támadtak? Ez a család tartotta meg francia kezekben Franciaországot, legalábbis a csücskét. Anjou a kulcs a zárhoz, William. A francia királyné René Anjou húga, az istenfáját! Ez a család szorongathatja meg a királykát – és nekik van egy eladó lányuk. Én mondom neked, ők jelentik az utat, amelyen bejuthatunk. Láttam én őket, William, az összes francia „lordot” a három disznajukkal és a két szolgájukkal. Anjou Margit királylány, és az apja koldusbotra jutott, hogy ezt bebizonyítsa.

Suffolk felsóhajtott. Késő volt és ő elfáradt.

− Derry, ez nem helyes, még ha igazad van is. Többször találkoztam a herceggel. Emlékszem, panaszkodott, hogy az angol katonák kinevetik a lovagrendjét. Emlékszem, nagyon megsértődött.

− Ne nevezte volna el Holdsarló Rendnek!

− Az sem furcsább a Térdszalagrendnél. Akárhogy is, Derry, nem fogja nekünk adni a lányát, főleg egy fegyverszünetért. Egy vagyont elkérhet érte, ha tényleg olyan rossz a helyzet, mint mondod, de fegyverszünetet? Nem csak bolondok vannak ott, Derry. Egy évtizede nem indítottunk hadjáratot, és minden évvel kicsit nehezebb megtartanunk a földet, amelyet megszereztünk. Van nálunk egy nagykövetük, az biztosan mindent elmond nekik, amit lát.

− Azt mondja el, amit látni engedek, emiatt ne aggódj. Rövid pórázon tartom azt az agyonillatosított ficsúrt. De azt még nem mondtam el neked, mit ajánlunk, hogy megizzasszuk az öreg Renét, és ő elkezdje rángatni a királya ruhaujját, könyörögve az uralkodójának, hogy fogadja el a feltételeinket. Szegény, mint a templom egere, részben azért, mert nem kapja meg ősi birtokainak jövedelmét. Hogy miért? Mert azok a mi kezünkön vannak. Neki van két roskatag, vén kastélya, amelyek Franciaország legjobb földjeire néznek, ám azok gazdagságát derék angolok és katonák élvezik helyette. Maine és egész Anjou, William! Ez villámgyorsan asztalhoz ülteti. Ezzel megszerezzük a fegyverszünetet. Tíz évre? Húszat követelünk, meg egy istenverte királylányt. Márpedig René Anjoura hallgat a király. A csigaevők kezüket-lábukat törik majd, hogy igent mondjanak.

Suffolk bosszúsan dörgölte a szemét. Érezte a bor ízét a szájában, jóllehet több mint egy éve nem ivott egy csöppet sem.

− Ez őrültség. Föl akarod adni franciaországi birtokaink egynegyedét?

− Gondolod, hogy nekem tetszik, William? – kérdezte dühösen Derry. – Gondolod, hogy nem izzadtam hónapokon át, miközben valami jobb megoldást kerestem? A király azt mondta: „Intézz el nekem egy fegyverszünetet Derry” – hát most megvan. Ez az egyetlen módja, és hidd el nekem, ha lenne más út, mostanra megtaláltam volna. Ha képes lenne forgatni az apja kardját, ha legalább fel bírná emelni, a kirelejzumát, akkor mi most nem beszélgetnénk itt. Te és én ismét kilovagolnánk, harsognának a kürtök és a franciák iszkolnának. Ha egyszer képtelen rá – és képtelen, William, magad is láttad –, akkor ez az egyetlen út, amely a békéhez vezet. Feleséget is keresünk neki, hogy a többit elfedjük.

− Mondtad a királynak? – kérdezte Suffolk, jóllehet már tudta a választ.

− Mert ha megteszem, beleegyezik, mi? – felelte epésen Derry. – „Te jobban tudod, Derry”, „ha így gondolod, Derry”. Ismered, hogyan beszél. Rá tudom venni, hogy mindenre igent mondjon. A gond az, hogy mindenki más is rá tudja. Ennyire gyenge, William. Nem tehetünk mást, szerzünk neki feleséget, kiböjtöljük a megfelelő időt, és várjuk, hogy erősebb fia legyen. – Látta Suffolk kétkedő arcát, és felhorkant. – Edwardnál bevált, nem? Az istenverte Skótok Pörölyének gyenge fia volt, de az unokája? Bár ismerhetnék egy olyan királyt! Nem, ismertem ilyet. Ismertem Harryt. Ismertem az istenverte Agincourt oroszlánját, és talán ez a legtöbb, amit az ember remélhet életében. De miközben egy megfelelő uralkodóra várunk, meg kell kötnünk ezt a fegyverszünetet. A sima arcú fiú csak ezt akarja.

− Láttál képet erről a hercegnőről? – kérdezte Suffolk, és maga elé bámult. Derry gúnyosan nevetett.

− Margitról? A fiatalját szereted, mi? Holott nős volnál, William Pole! Mit számít, hogy fest? Nemsokára tizennégy és szűz: csak ez számít. Ha nyakig szemölcsös és bibircses lenne, a mi Henrikünk akkor is csak azt mondaná: „Ha úgy gondolod, hogy ezt kell tennem, Derry”. És ez az igazság!

Megállt Suffolk mellett. Feltűnt neki, hogy a gróf sokkal görnyedtebbnek látszik, mint amikor belépett.

− Ismernek téged Franciaországban, William. Ismerték az apádat és a testvéredet, tudják, hogy a családod megfizeti az adósságát. Meghallgatnak, ha ezt előadod nekik. Még mindig a miénk észak és az egész tengerpart. Még a miénk Calais, Normandia, Picardia, Bretagne – egészen Párizsig. Ha mindezt meg tudnánk tartani Maine-nel és Anjouval együtt, akkor zászlót bontatnék, és veled menetelnék. De nem tehetjük.

− Mindezt a királytól is hallanom kell, mielőtt visszamegyek – felelte Suffolk, és fagyosan nézett a kémfőnökre. Volt valami az arcában, amitől Derrynek el kellett fordítania a tekintetét.

− Jól van, William. Megértelek. De tudod… nem, nincs semmi baj. Megtalálod a kápolnában. Nem is tudom, te talán félbeszakíthatod az imádkozásban. Egyetért velem, William. Mindig egyetért, az istenfáját!

Ropogósra fagyott füvön baktatott a sötétségben a két férfi a windsori kápolna felé, amelyet a Boldogságos Szűznek, Hitvalló Edwardnak és Szent Györgynek szenteltek. Lélegzetük gomolygott a csillagfényes éjszakában. Derry a bejáratnál biccentett az őröknek, majd belépett a gyertyákkal megvilágított kápolnába, ahol csaknem olyan hideg volt, mint odakint.

A helyiség először üresnek tűnt, noha Suffolk érezte, majd meg is látta a szobrok között álló embereket. Sötét ruhájukban csupán akkor lehetett észrevenni őket, ha mozogtak. A kő kongott a lépéseik alatt, amikor odamentek a jövevényekhez. Arcuk kemény volt a felelősség súlyától. Derrynek kétszer is meg kellett állnia, hogy azonosítsák, csak azután mehetett végig a hajón, egyfolytában azt az egyetlen, imádkozó alakot keresve.

A trónus majdnem eltűnt az aranyozott faragványok alatt. A mennyezetre akasztott, gyenge fényű bronz ámpolnák megvilágították az imádkozó király elragadtatottan fölemelt arcát. Henrik mereven előre nyújtotta görcsösen összekulcsolt kezét. A szeme zárva volt. Derry halkan sóhajtott. Ő és Suffolk egy ideig csak álltak és várakoztak, nézték a fiúarcot, amely arany fénnyel világított a sötétben. Angyali volt, de szívszorítóan fiatal és törékeny. Azt mondták, születése megpróbáltatás volt francia anyja számára. Majdnem belehalt, amíg a világra hozta az elkékült, fuldokló fiút. Kilenc hónappal később meghalt az apja, V. Henrik, akit, miután végigharcolta az életét, egy közönséges betegség vitt el. Egyesek áldásnak tartották, hogy a harcos király nem élte meg, milyenné válik a fia.

Derry és Suffolk némán összenézett a homályban. Mindkettő ugyanarra a fájó veszteségre gondolt. Derry közelebb hajolt a gróf-hoz.

− Ez még órákig tarthat – suttogta Suffolk fülébe. – Félbe kell szakítanod, különben itt várhatunk reggelig.

Válaszul Suffolk megköszörülte a torkát. A krákogás nagyobb zajt ütött a visszhangos csöndben, mint akarta. A király szeme olyan révedezve nyílt ki, mintha nagyon messziről térne vissza. Henrik lassan elfordította a fejét, ránézett a két várakozóra. Pislogott, azután rájuk mosolygott, keresztet vetett és elmormolt egy végső imát, mielőtt ráállt a sokórás mozdulatlanságtól merev lábára.

Suffolk nézte, hogyan matat királya a trónust övező korlát reteszén, majd lejön az emelvényről, és feléjük indul. Henrik kijött a fénykörből, nem láthatták az arcát.

Egyszerre borultak le, noha Suffolk térde erősen tiltakozott. Henrik halkan nevetett a meghajtott fejek fölött.

− Örül a szívem, hogy láthatlak, Lord Suffolk. Ugyan már, állj föl! A kövezet túl hideg az öregeknek. Bizonyosan így van. Hallom, amikor a takarítóasszonyom panaszkodik, ha nem tudja, hogy ott vagyok. Pedig azt hiszem, fiatalabb nálad. Álljatok föl, mielőtt megfáztok.

Amikor Derry fölállt, kinyitotta a magával hozott lámpást, bevilágítva a kápolnát. A királyon a legegyszerűbb ruha volt, sima, sötét gyapjú és nyersbőr csizma, mint egy londoni közemberen. Nem viselt arany ékszert; fiús arcával inas is lehetett volna egy olyan mesterségben, amely nem igényel túl nagy erőt.

Suffolk az apa valamilyen nyomát kereste az ifjú arcán, de az ártatlan szempár, a nyúlánk test nem tükrözte az ősök hatalmas erejét. A gróf figyelmét majdnem elkerülte a pólya a király kezén, Henrik pirulva mutatta a kötéseit.

− Kardvívás, Lord Suffolk. Az öreg Marsden azt mondja, majd megkérgesedik, de ezek csak vérzenek. Egy ideig azt gondoltam… – Elhallgatott, fölemelte egyik bekötött ujját, és könnyedén megütögette az ajkát. – De hát nem azért jöttél Franciaországból, hogy a kezemet lásd. Igaz?

− Nem, felség – válaszolta szelíden Suffolk. – Csak rövid időt töltök itt. Adna nekem felséged egy percet? A jövőről beszélgettünk Brewer mesterrel.

− Brewer mester nem vár serrel! – mondta Henrik. – Ő az egyetlen Brewer, aki nem csapol!{2} – Ócska vicc volt, de Suffolk és Derry kötelességtudóan kacarásztak. A király ragyogó szemmel nézett rájuk.

− Nem távozhatok innen. Óránként egyszer szabad szünetet tartanom, hogy igyak, vagy használjam az éjjeliedényt, de utána folytatnom kell az imát. Beaufort bíboros elmondta nekem a titkot, és ez igazán nem túl nagy teher.

− A titkot, felség?

− Azt, hogy a franciák nem jöhetnek ide, amíg a király imádkozik, Lord Suffolk! A saját, noha bekötözött kezemmel tartom vissza őket. Hát nem csodálatos?

Suffolk egy pillanatig hallgatott, hogy némán átkozhassa az ifjú király nagybátyjának bolondságát. Semmi értelme, hogy Henrik ilyesmire vesztegesse az éjszakáit, még akkor sem, ha ezzel megkönnyíti a környezete életét. Valahol a közelben Beaufort bíboros nyilvánvalóan alszik. Suffolk úgy döntött, hogy felveri, és ideküldi a fiúhoz. Végtére is egy bíboros imája csak bearanyozhatja egy királyét.

Derry feszülten figyelt, majd erélyesen biccentett.

− Elküldöm az embereket, Lord Suffolk. Felséged megengedi? Ez magánügy, jobb, ha mások nem hallják.

Henrik beleegyezően intett, Suffolk elmosolyodott a szertartásos stíluson. Még a gúnyolódó, epés Derry is féket vetett a nyelvére a király jelenlétében, és nem káromkodott ebben a kápolnában.

A király mintha észre sem vette volna azt a fél tucat embert, akiket Derry kiterelt a kápolnából a dermesztő éjszakába. Suffolk, amilyen cinikus volt, gyanította, hogy egy-kettő maradt a legsötétebb beugrókban, ám Derry ismerte az embereit, Henrik türelme pedig máris fogyatkozott, a tekintete vissza-visszatévedt a térdeplőhöz.

Suffolkot hirtelen elöntötte a gyengédség az ifjú iránt, aki egy egész ország reményeit hordozta a vállán, miközben felserdült. A gróf látta, ahogy ezek a remények megfakulnak, majd csalódottan szétporlanak. Azt csak sejthette, milyen nehéz lehet mindez magának a fiúnak. Henrik minden bogarával együtt sem volt ostoba. Az évek során hallhatott elég csípős megjegyzést.

− Felség, Brewer mesternek van egy terve, hogyan lehet egyszerre feleséget és békét szerezni, két hatalmas franciaországi tartományért cserébe. Úgy gondolja, hogy a franciák hajlandók fegyverszünetet kötni Maine-ért és Anjouért.

− Feleséget? – hunyorgott Henrik.

− Igen, felség, mivel a szóban forgó családnak van megfelelő lánya. Szerettem volna… – Suffolk habozott. Nem kérdezheti meg, értette-e a király, amit mondott. – Felség, Maine-ben és Anjouban angol alattvalók is élnek. Ha feladjuk ezt a két tartományt, kikergetik őket. Azt szerettem volna megkérdezni, nem túl magas ár-e ez egy fegyverszünetért.

− Meg kell kötnünk a fegyverszünetet, Lord Suffolk. Kell. Nagybátyám, a bíboros mondta. Brewer mester is egyetért vele, még ha nincs is söre! Beszélj nekem a feleségről. Van képed róla?

Suffolk egy pillanatra lehunyta a szemét.

− Majd készíttetek egyet, felség. Visszatérve a fegyverszünetre: Maine és Anjou franciaországi tartományaink déli negyedét jelentik. Együtt akkorák, mint Wales, felség. Ha egy ekkora földről lemondunk…

− Mi a neve ennek a lánynak? Mégsem nevezhetem „lánynak” vagy „feleségnek”, ugye, Lord Suffolk?

− Nem, felség. A neve Margit. Anjou Margit.

− Menj Franciaországba, Lord Suffolk és tekintsd meg a nevemben. Amikor visszatérsz, minden részletet hallani akarok.

Suffolk elrejtette csalódottságát.

− Felség, akkor hát jól értettem, hogy hajlandó vagy átengedni ezeket a területeket Franciaországnak a békéért? – A király közelebb hajolt hozzá, halványkék szeme ragyogott.

− Ahogy mondod, Lord Suffolk. Fegyverszünetet kell kötnünk. Számítok rá, hogy teljesíted óhajomat. Hozz nekem egy képet róla.

Még beszélgettek, amikor visszatért Derry, óvatosan semleges arccal.

− Őfelsége most már bizonyosan folytatni óhajtja az imádkozást, Lord Suffolk.

− Csakugyan – válaszolta Henrik és búcsút intett bekötözött kezével. Suffolk láthatta a tenyere közepén a sötétvörös foltot.

Mélyen meghajoltak Anglia ifjú királya felé, miközben az visszatért az imazsámolyhoz, letérdelt, és lassan behunyta a szemét. Ujjai lakatként zárultak össze.

2.

Margitnak elakadt a lélegzete, amikor egy rohanó alak nekijött, és mindketten elterültek. Még látta homályosan a szorosan hátrafésült barna hajat, még megcsapta az egészséges verejtékszag, azután nyekkenve elterült. Egy rézedény fülsértően csörömpölt az udvar kövein. Miközben Margit elesett, a szolgáló ijedten próbálta elkapni a fazekat, de csak még messzebbre gurította.

A szolgáló dühösen nézett föl, a szája szitokra nyílt, ám ahogy meglátta Margit elegáns vörös ruháját, puffos fehér ingujját, minden szín eltűnt a forró konyhában felfőtt arcából. Szeme az útra villant, mintha azt mérlegelné, elfuthat-e. Amilyen sok az idegen a kastélyban, lehet, hogy a kisasszony nem ismerné fel.

Sóhajtva a kötényébe törölte a kezét. A főszakácsné figyelmeztette, hogy óvakodjék a fivérektől és az apától, de azt mondta, a legkisebb lány kedves jószág. Felsegítette Margitot.

− Ne haragudj, virágom, nem lett volna szabad így rohannom, de ma minden a feje tetején áll. Nem esett bajod?

− Hát, nem hiszem – felelte bizonytalanul Margit. Az oldala sajgott, és talán a könyökét is felhorzsolta, de a szolgáló máris türelmetlenül toporgott, szeretett volna eltűnni. Margit felmosolygott a verejtéktől fényes, fiatal arcba.

− A nevem Margit – mondta illedelmesen, ahogy tanították. – Megtudhatom a te nevedet?

− Simone, úrnő, de most vissza kell mennem a konyhába. Még rengeteg dolog van, amíg megjön a király.

Margit észrevette, hogy a rézedény fogója a lába mellett áll ki a nyírott sövényből, és felvette. A szolgáló pukedlizett, amikor visszaadta neki. Ez tetszett Margitnak. Összemosolyogtak, mielőtt a lány elszáguldott, épp csak picivel lassabban, mint ahogy jött. Margit utána bámult. Saumur kastélya évek óta nem látott ekkora sürgés-forgást. Valahol a közelben az apja mély hangja bömbölt. Ha meglátja, biztos, hogy azon nyomban ad neki valamilyen tennivalót. Elindult az ellenkező irányba.

Először újdonság volt, hogy az apja otthon van. Margit nem ismerte, mert az ő életének tizenhárom évéből René tizenegyet odavolt hadakozni. Az anyja sokat mesélt az apja vitézségéről, becsületéről, de Margit látta a csupasz foltokat a sárguló vakolaton, ahonnan a festményeket és a szobrokat lopva leemelték és eladták. Az ékszerek maradtak utoljára, és Margit látta az anyja szomorúságát, miközben a Párizsból jött emberek felbecsülték az értéküket, megnézték őket az apró csövekbe foglalt lencséken át, majd leszámolták értük az aranyakat. Minden évben fakult valamennyit a fény, míg végül Saumurt megfosztották minden szépségtől, nem maradt egyéb a hideg köveknél. Margit addigra meggyűlölte a sosem látott apát. Sorra elbocsátották még a szolgákat is, lezárták a kastély egyes részeit, ahol most szabadon tenyészett a penész.

Ennél a gondolatnál felkapta a fejét. Vajon eljuthat a keleti szárnyba anélkül, hogy lefülelnék, és valamilyen feladatot sóznának rá? Az egyik torony szobáiba beköltöztek az egerek, amelyek fészket raktak a régi pamlagokban és székekben. Margit zsebe tele volt morzsával, hogy előcsalogathassa őket és velük tölthesse a délutánt. Ez a torony volt az ő menedéke, olyan rejtekhely, amelyről senki nem tudott, még a nővére, Jolánta sem.

Amikor Margit látta, hogy a párizsi emberek a gyönyörű apai könyvtár köteteit számolják, éjszaka beosont a terembe, és annyi könyvet vitt magával, amennyit elbírt. A toronyszobába mentette őket, mielőtt eltűnhettek volna. Nem volt lelkifurdalása miatta, még akkor sem, amikor az apja visszatért, és ordítva parancsolgatott a háznépnek. Ő volt itt az idegen, akárhogy hajbókolt előtte a felesége. Margit nem igazán értette, mit jelent a váltságdíj vagy hogy miért kellett fizetniük az apjáért, de nagyon drágák voltak neki a megmentett könyvek, még az is, amelyet megtaláltak és megrágtak az egerek.

Saumur a hátsó lépcsők és folyosók valóságos útvesztője volt, amelyben egy idegen összezavarodott és eltévedt volna, ám Margit, amióta az eszét tudta, ebben érezte otthon magát. Ismert minden járatot, és miután megdörgölte a könyökét, sietve keresztülvágott egy folyosón, majd végigrobogott egy tölgyfa burkolatú, nagy, kihalt termen. Ha az anyja látná, hogy fut, leszidná. Azon kapta magát, hogy riadtan fülel a nevelőnője lépteire, de aztán eszébe jutott, hogy gyerekkorának rémét is elbocsátották a többiekkel együtt.

Ment két fordulót a falépcsőn, és már meg is érkezett a pihenőre, amely egyenesen a keleti toronyba vezetett, ahol az ócska padló annyira megvetemedett, hogy a lécek elváltak a gerendáktól. Margit egész délutánokat töltött el azzal, hogy bonyolult mintákban járkált rajtuk, változatos szólamokban nyikorgatva a padlót. Varjúszobának nevezte el a termet a deszkák hangjáról.

Kissé pihegve megállt, hogy szokása szerint letekintsen a lakomateremre. Volt valami érdekes abban, hogy a kövér sárga gyertyákkal zsúfolt csillárok szintjéről hajolhat ki a hatalmas űr fölé. Vajon ki fogja meggyújtani a gyertyákat a király látogatásának tiszteletére most, hogy már nem járnak hozzájuk a gyertyamártók? Bár az apja nyilván gondolt erre is. Valahonnan szerzett aranyat, amiből új szolgákat fogadhatott. Úgy nyüzsögtek a kastélyban, mint az egerek a toronyban, futottak erre-arra ismeretlen megbízásokkal, és ő egyiküket sem ismerte.

Tovább ment a könyvtárba, amely most borzongatóan üres és hideg volt. Jolánta azt mondta, egyes nagy házakban a földszinten vannak a könyvtárak, de még amikor gazdagok voltak, az apjuk akkor sem szerette a könyveket. A polcokon vastagon állt a por. A lány, ahogy elhaladt előttük, szórakozottan egy arcot rajzolt az ujjával a porba, mielőtt továbbsietett. A könyvtár ablakából lenézett egy udvarra, és elkomorodott, amikor látta, hogy a bátyjai a kardvívást gyakorolják. János nevetve püfölte az öccsét, addig, amíg a kis Lajos térdre nem rogyott. Margit, miután egy pillantással meggyőződött arról, hogy senki sem figyeli, ujját a bátyjára szegezte, és megátkozta, hogy legyen pörsenéses a legbecsesebb része. János ugyan változatlan vígsággal forgatta a kardot, de megérdemelte az átkot, mert reggel belecsípett a húgába.

Rémületére János váratlanul feltekintett, és észrevette őt. Akkorát ordított, hogy a lány még a rombusz alakú üveglapok mögött is hallotta a hangját. Megdermedt. A fivérei élvezték, ha kergethetik. Ilyenkor kezüket a szájukhoz téve utánozták a vadászkürt hangját, miközben hajkurászták a húgukat Saumur szobáiban és folyosóin. Bár most bizonyosan lefoglalja őket a király érkezése. A szíve összeszorult, amikor látta, hogy János abbahagyja a vívást, és fölfelé mutogat. Valamennyien futásnak eredtek, és eltűntek a lány szeme elől. Margit lemondott róla, hogy a titkos szobájába menjen. Még nem fedezték fel, de ha elérik a könyvtárat, a kastély egész szárnyát fölverik. Jobb, ha elcsalja őket onnan.

Felkapta a szoknyáját, és rohant, miközben az összes fiút megátkozta, hogy legyen fakadékjuk és pörsenésük. Legutóbb belekergették az egyik hatalmas konyhai üstbe, és azzal fenyegették, hogy alágyújtanak.

− Maman! – sipította. – Mamaaaan!

Száguldás közben szinte nem is érintette a lába a lépcsőfokokat. A karjával irányította magát, amikor keresztülvágott egy folyosón az anyja lakosztályához. Egy meghökkent cseléd visszahőkölt a felmosófával és a vödörrel, amikor Margit elsuhant mellette. Hallotta, ahogy a fivérei hahóznak valahol a földszinten, de nem állt meg, három nem várt lépcsőfokon ugrott le, majd újabb hármon szökkent fel; ezek a kastély építésének valamely korábbi szakaszából maradtak itt, és már nem lehetett tudni, mi volt a rendeltetésük. Lihegve berontott az anyja öltözőszobájába, és riadtan keresett menedéket. Meglátott egy óriási, súlyos szekrényt. Feltépte az ajtót, bevágódott anyja parfümjének és a vastag prémeknek a vigasztaló illatába.

Csönd lett, noha még mindig hallotta, hogy János a nevét kiabálja a távolban. Igyekezett nem köhögni a portól, amelyet ő vert föl. Lépések közeledtek a szoba felé, a lány szobormereven állt a szekrényben. Jánostól kitelik, hogy másik irányba küldi a kis Lajost, ő pedig összevissza csámborog és kurjongat, alaptalan biztonságérzetbe ringatva a húgát. Visszatartotta a lélegzetét, lehunyta a szemét. A szekrény legalább meleg, és a fiúk biztosan nem mernék keresni az anyjuk szobáiban.

A lépések közeledtek, a szekrény ajtaja váratlanul kinyílt. Margit a világosságtól hunyorogva nézett az apjára.

− Mit keresel itt, te lány? – reccsent rá a herceg. – Nem tudod, hogy jön a király? Istenemre, ha van időd játékokra, akkor túl sok időd van!

− Igen, sire, bocsánat, de János kergetett és…

− Nem érdekel, mit csináltál, de ne nyúlj a mocskos kezeddel az anyád ruháihoz! Most nézd meg őket! Margit, már nem vagy gyermek. Látod, hogy összepiszkoltad?

Margit fejet hajtott, kimászott a szekrényből, és gondosan becsukta maga után az ajtót. A tenyere valóban fekete lett a piszoktól, amit az emeleten szedett föl a vad rohanásban. De akkor is haragudott. Lehet, hogy René úr az apja, de ő akkor sem emlékszik rá. Ez csak egy nagy fehér csupaszcsiga, aki becsúszott az ő otthonába, és most úgy parancsolgat az anyjának, akár egy cselédnek. Az arca természetellenesen sápadt volt, talán a börtönévek miatt. Mérges kis fekete szeme félig eltűnt a ránctalan, vaskos alsó szemhéj mögött: hátra kellett hajtania a fejét, hogy kilásson a bőrredő felett a világra. Nem éhezhetett a börtönben, gondolta Margit. Látszik rajta, ki is kellett engedni a hercegi ruhatárat. Kárpált a feleségének, hogy milyen sokba került a szabó, és megríkatta a hercegnét.

− Ha lenne egy fölös percem, megpálcáztatnálak, Margit! Ezeket a ruhákat mind ki kell majd tisztíttatni! – Még egy darabig bömbölt és dühösen hadonászott, miközben Margit lehajtott fejjel állt, és igyekezett kellően pironkodónak mutatkozni. Ismét voltak inasaik és cselédeik, hogy lesikáljanak minden követ, kifényesítsék a szép francia tölgyfa burkolatot. Kinek a hibája, ha mindenütt vastagon áll a por, ha nem azé az emberé, aki tönkretette Saumurt a hiúsága miatt? Margit hallotta, amikor az anyjának zsémbelt a kastély állapota miatt, holott szolgahad nélkül Saumur túl nagy ahhoz, hogy tisztán tartsák.

Nem feledkezett meg róla, hogy bólogasson, miközben az apja acsarkodik. Jeruzsálem, Nápoly és Szicília királyának nevezte magát, olyan helyek urának, amelyeket Margit sose látott. Ezek szerint ő meg királylány, bár ebben nem volt biztos. Végtére is az apjának egyiket sem sikerült elfoglalnia, és a papírra írt jogcím semmit sem ér, ha a jogosult nem tud mást, csak pöfögni, puffogni és mérges leveleket kanyarítani. Gyűlölte Renét. Hirtelen elpirult, mert eszébe jutott egy beszélgetés az anyjával. Azt kérdezte, miért nem megy el ismét az apja. Erre az anyja szája elvékonyodott, mint a borotva, és olyan ridegen beszélt Margittal, mint még soha.

Visszaparancsolta a gondolatait, mert érezte, hogy a csupaszcsiga a tirádája végéhez közeledik.

− Parancsodra, sire – bólintott alázatosan.

− Micsoda? – kérdezte emelt hangon az apja. – Hogyhogy „parancsodra, sire?” Figyeltél egyáltalán? – Vörös foltok jelentek meg az arcán, ahogy egyre jobban belelovallta magát a méregbe.

− Kifelé! – förmedt rá. – Ne lássalak, hacsak nem hívatlak, megértetted? Jobb dolgom is van ma, semhogy megtanítsalak jó modorra, amit nyilvánvalóan nélkülözöl. Így futkosni! Amint a király távozott, kitalálok valamilyen büntetést, amit nem egyhamar felejtesz el. Menj! Kifelé!

Margit vörös arccal, reszketve menekült. A folyosón elfutott Lajos mellett, aki most az egyszer együttérzőnek mutatkozott.

− János a nagyteremben keres – mormolta. – Ha el akarod kerülni, a konyha felé menj.

Margit bólintott. Lajos okosnak képzeli magát, de ő jobban ismeri. János a konyhában vagy a közelben lesz, ez nyilvánvaló. Most nem dobhatják be az üstbe, amikor ennyi sokan készítik a királyi lakomát, de semmi kétség, hogy a bátyja kitalált valami gonoszságot, ami felér az üsttel. Futás helyett méltóságteljes léptekre váltott, és próbálta visszafojtani érthetetlen könnyeit. Nem számít, hogy a csupaszcsiga dühös, miért számítana? Elhatározta, hogy megkeresi az anyját ebben a zajban és nyüzsgésben. Milyen csend és béke volt még pár napja is! Honnan jöttek ezek a szolgák? Nekik nincs pénzük rájuk, és már nem maradt semmi eladnivaló.

Napnyugtára a fivérei abbahagyták az üldözést, mert fel akartak öltözni a lakomára. Saumur kastélyának lakossága még nagyobbra nőtt, mert Károly király előre küldte a saját embereit. A nemes házaktól és a közeli faluból felfogadott főzőasszonyok mellett most már szakácsmesterek ellenőrizték a főzés minden szakaszát, és fél tucat fekete ruhás ember kutatott át minden szobát kémek vagy orgyilkosok után. Ez egyszer az apja sem szólt, amikor az őreit kifaggatták és ráncba szedték a király emberei. A környékbeli falvakban addigra mindenki tudott a királyi látogatásról. Amikor alkonyodott, és az égen fecskék cikáztak, a parasztok családostul otthagyták telkeiket és földjeiket. A Saumurba vezető út mellett ácsorogva nyújtogatták a nyakukat, hogy láthassák egy pillanatra a királyt. Amikor elvonult előttük, a férfiak lekapták a süvegüket, azzal integettek, és éljeneztek.

Károly király érkezése egyáltalán nem volt olyan hatásos, mint Margit várta. A toronyablakból leste a déli úton közeledő, kis lovas csapatot. Legföljebb húszan voltak és egy cingár, sötét hajú, halványkék köpenyes alakot vettek körül. A király, amennyire Margit megállapíthatta, nem fogadta a parasztok üdvözlését. Talán azt hiszi, hogy a világ tele van éljenző emberekkel, akik éppúgy a tájhoz tartoznak, mint a fák vagy a folyók.

Amikor a király és kísérete belovagolt a főkapu alatt, a lány kihajolt a nyitott ablakon, hogy jobban lássa őket. Károly teljesen hétköznapi jelenségnek tűnt, amikor az udvaron leszállt a lováról, és a szárat odadobta egy szolgának. Rideg arcú, komor emberei közül többen is viszolyogva néztek körül. Margit tüstént megorrolt rájuk. Apja előlépett és mereven meghajolt, mielőtt bementek. René öblös, durva hangja az ablakig fölhallatszott. Túlságosan igyekszik, gondolta a lány. Egy ilyen ember, mint a király, bizonyára unja már a hízelgést.

A lakoma siralom volt. Margitot és Jolántát a hosszú asztal végére száműzték. Cédrus- és kámforszagú, merev ruhát viseltek, amely túl drága volt ahhoz, hogy pecsétet ejtsenek rajta. Fivéreik előrébb ültek az asztalnál, és a fejüket úgy fordították a király felé, ahogy az utazók nézik a ropogó tüzet a fogadóban. János mint elsőszülött még társalkodással is próbálkozott, noha olyan mesterkélten és erőlködve, hogy Margit a legszívesebben vihogott volna. A légkör elviselhetetlenül fojtós volt, és a nővére, Jolánta, természetesen megcsípte az asztal alatt, hogy visítson, és szégyenbe hozza magát. Válaszul Margit megbökte egy ismeretlen étkészletből származó ezüstvillával.

Tudta, hogy nem beszélhet; anyja, Izabella, kereken megtiltotta. Így hát némán ült, miközben bőven folyt a bor, és a király időnként, két fogás között kitüntette az apját vagy Jánost egy mosollyal.

Margitnak nem tetszett a király: túl sovány volt, az orra túl hosszú. Fekete gombszeme volt, a szemöldöke olyan vékony, mintha kitépkedték volna. A lány azt remélte, hogy hangos és szakállas lesz, vagy legalább valamilyen koronát visel. Ehelyett a király idegesen piszkált az ételben, amely nem ízlett neki, és csupán a szája sarkát húzta fel, amikor megpróbálkozott egy mosollyal.

Az apja adomákkal és udvari visszaemlékezésekkel töltötte ki a hallgatásokat. Dőlt belőle az együgyűség, Margit szégyellte magát helyette. Az egyetlen esemény az volt, amikor az apja a nagy hadonászásban felborított egy kupa bort, de a fürge szolgák gyorsan eltüntették. Margit látta, hogy a király unatkozik, René azonban nem. A lány minden fogásból vett, és találgatta, hogy mibe került ez az egész. A csarnokot drága, friss gyertyákkal világították meg, még finom, fehér viasztekercs is akadt köztük, amilyet csak karácsonykor szoktak égetni. Hónapokig fognak böjtölni, amint a király odébb áll. Igyekezett mindent kiélvezni, de ha ránézett az apja nagy fejére, ahogy billeg nevetés közben, rögtön méregbe gurult. Almabort szopogatott, azt remélve, hogy észreveszik a helytelenítését, talán el is szégyellik magukat. Kellemes gondolat volt, hogy egyszer csak mindenki felnéz, és meglátják a szigorú lányt, azután az étellel megpúpozott tányérokba bámulnak, amelyekhez alig nyúlhatnak, mert már jön is a következő fogás. Tudta, hogy Károly király ismerte az orléans-i Johannát, és nagyon szerette volna kifaggatni a Szűzről.

Mária néni a király mellett az unokahúgáéhoz hasonlóan helytelenítő ábrázattal hallgatta Renét. Margit látta, hogy nagynénjének pillantása vissza-visszatér az anyja nyakához, amelyről hiányoznak az ékszerek. Ez volt az egyetlen, amit René nem tudott kölcsönvenni a vacsora idejére. Anyja ékszerei mind rámentek a férje balsikerű hadjárataira. Mária, lévén királyné, pompás rubin kösöntyűt viselt, amely a melle völgyéig ért. Margit igyekezett nem odabámulni, de hát az ékszernek épp az a célja, hogy megbámulják, nem? Ő azt hitte, egy férjes asszony nem akarhatja, hogy a férfiak így bámulják a mellét, de Mária láthatólag akarta. Mária és René Saumurben nőtt fel. Margit megfigyelte, hogy nagynénjének fürkész pillantása átvándorol Izabella dísztelen füléről és nyakáról a finom falikárpitokra. Vajon felismeri valamelyiket? Ezeket is pár napja kölcsönözték, mint a szolgákat. Szinte hallotta nagynénje gondolatainak kattogását, mintha egy apró abakusz lenne a fejében. Az anyja mindig azt mondta, hogy Mária keményszívű, mégis elnyert vele egy királyt, és vele a fényűző életet.

Nem először töprengett azon, hogy egyáltalán mi hozta Károly királyt a saumuri kastélyba. Tudta, hogy vacsora alatt nem beszélnek róla, sőt talán egészen addig nem kerül szóba, amíg a király ki nem piheni magát, vagy el nem megy másnap vadászni. Elhatározta, hogy fellopózik a nagyterem karzatára, mihelyt engedélyezik, hogy lefeküdjön. Apja a nagyterembe szokta vinni megbecsült vendégeit, hogy élvezzék a ropogó tüzet és a jobb borait. Erre a gondolatra közelebb hajolt Jolántához, éppen akkor, amikor az merő pajkosságból bele akart csípni az ő meztelen karjába.

− Jolánta, ha megteszed, úgy megcibálom a füled, hogy sikítani fogsz! – suttogta. A nővére visszarántotta a kezét. Még talán a tizenöt éves Jolánta állt hozzá a legközelebb, noha mostanában elkezdett affektálni, mint egy ifjú hölgy, például nagyképűen közölte Margittal, hogy kinőtt a gyerekjátékokból. Neki adta még gyönyörűen kipingált bábuját is, noha az ajándékot tönkretette azzal a lekicsinylő megjegyzéssel, hogy már nincs szüksége ilyen gyerekes dolgokra.

− Feljössz velem a hátsó lépcsőn a lakoma után, hogy hallgatózzunk a karzaton? A varjúszoba mellett.

Jolánta kissé félrehajtotta a fejét, miközben összevetette felnőttségének izgatóan új érzését a vággyal, hogy lássa, amikor a király négyszemközt beszél az apjukkal.

− Talán egy kis időre. Tudom, hogy félsz a sötétben.

− Te félsz, Jolánta, mint tudjuk. Én a pókoktól sem félek, még a nagyoktól sem. Akkor hát jössz? – Érezte magán anyjuk rosszalló tekintetét, és gyorsan vett valamilyen szeletelt gyümölcsből. Finom volt, már szinte nem is emlékezett, mikor fejeztek be utoljára étkezést ilyen nyalánksággal.

− Jövök! – suttogta alig mozgó ajkakkal Jolánta. Margit biccentett, mert tudta, hogy magára zúdítja anyja haragját, ha még egy szót szól. Az apja valamilyen unalmas történetet mesélt az egyik bérlőjéről, és a király göcögött, mire a nevetés végighullámzott az asztal mentén. A vacsora bizonyosan sikeres volt, de Margit tudta, hogy a király aligha a finom bor és étel miatt jött Saumurbe. Lehajtotta a fejét, és alulról fölfelé odalesett Franciaország királyára. Annyira jelentéktelennek tűnt, ám Jánost, Lajost és Miklóst egészen megigézte. Szinte nem is ettek, úgy csüggtek minden szaván. Margit somolygott. Ezért reggel ki fogja csúfolni őket. Úgy kell nekik, miért vadásztak rá, mint egy kis rókára.

3.

Margit mezítláb osont a csendes varjúszobában. A tavalyi nyár egy részét azzal töltötte, hogy egy ócska térkép hátuljára felvázolta faszénnel a padlót, és apró kereszttel jelölte meg rajta a nyikorgó csapolásokat és deszkákat. A nagyteremben rakott tűz fénye megvilágította a karzatot. Úgy kelt át a szobán, mint egy táncos, túl hosszú lépésekkel követve az emlékezetébe vésett mintát, és a varjak némák maradtak. Diadallal kilépett a karzatra, és intett Jolántának, hogy jöhet.

Vibráló aranyba és árnyékba burkolózó nővére bosszúsan legyintett, ám őt is elkapta a tilalmas izgalom: keresztülvágott a padlón, Margittal együtt rándulva össze minden alkalommal, valahányszor a deszkák felnyögtek alatta. A lányok minden hangnál megmerevedtek, apjuk és a király azonban nem vett tudomást róluk. A tűz huhogott és ropogott, és egy öreg ház éjszakánként mindig mocorog. René Anjou nem nézett fel, amikor Jolánta elhelyezkedett a húga mellett, és a fából faragott korlátbábok közül bámulta a lenti jelenetet.

A nagyterem szinte érintetlenül úszta meg Saumur kifosztását, talán mert ez volt a családi várkastély szíve és központja. Falikárpitjait, szép bútorait nem fenyegették a párizsi emberek. A kandalló akkora volt, hogy egy felnőtt férfi beléphetett a tűztérbe anélkül, hogy le kellett volna hajtania a fejét. Kisebb pamlag méretű fatörzs ropogott benne vidáman, annyira felhevítve a fekete piszkavasakat, hogy a hegyük arany fényben izzott. Károly király hatalmas, kárpitozott székben ült a lángokhoz közel, René állt, és a kupákkal meg a palackokkal matatott. Margit megbabonázva figyelte, ahogy az egyik piszkavas hegyét belemártja a király poharába. A bor sziszegett, édes pára gomolygott a levegőben. A lány szegfűszeg és fahéj illatát érezte. Összefutott a szájában a nyál, amikor elképzelte az ital ízét. Sajnos, a rejtekhelyig nem ért föl a meleg. A kastély kövei magukba szívták a hideget, különösen éjszaka, és Margit reszketett, miközben behajlított lábbal ült ugrásra készen, hogy azonnal eltűnjön a fényből, ha az apja felpillantana.

Mindkét ember átöltözött: az apja tűzött hálóruhát, bő nadrágot, posztócipőt viselt. A lány olyannak látta a vibráló fényben, mint egy varázslót, ahogy babrált a kupákkal a tűz és a gőz fölött. A királyon valamilyen csillámló szövetből varrott, súlyos köntös volt, derékban övvel átfogva. Margitnak tetszett a fantasztikus gondolat, hogy mágusok titokzatos szertartását lesi meg, ám apja kenetes hangja megtörte az illúziót.

− Felséged hozta őket ilyen helyzetbe, senki más. Ha nem biztosította volna Orléans-t, és nem erősíti meg ennyire a hadsereget, akkor most nem könyörögnének fegyverszünetért. Ez a mi erőnk és az ő gyengeségük jele. Kérelmezőként járulnak elébünk, felség. Mindez felséged dicsősége, és Franciaországé.

− Talán, René, talán igazad van. Csakhogy ezek majdnem olyan ravaszak és okosak, mint a zsidók. Ha haldokolnék a szomjúságtól, és egy angol kínálna egy kupa vízzel, haboznék elfogadni, és fontolóra venném, mi haszna lehet ebből. Az apám megbízott bennük, ők pedig álnoksággal fizették meg jóhiszeműségét.

− Felség, egyetértek. Remélem, sosem leszek olyan jóhiszemű, hogy kezet rázzak egy angol lorddal anélkül, hogy utána ne ellenőrizném a zsebeimet! De hát itt van a nagykövet jelentése. Azt mondta, királyuk alig szólt hozzá, és őt olyan szélsebesen vitték be elébe, majd pedig ki, mintha égne a trónterem. Ez a Henrik nem olyan, mint az apja, különben már évekkel korábban elkezdett volna pusztítani. Azt hiszem, ajánlata gyengeségből fakad – és ez a gyengeség lehetővé teszi, hogy visszanyerjük elveszített földjeinket. Anjounak, felség, de Franciaországnak is. Kihagyhatunk egy ilyen lehetőséget?

− Pontosan ezért gyanítok csapdát – felelte savanyúan Károly király. Ivott egy korty forralt bort, beszívta a párát. – Ó, azt elhiszem, hogy francia hercegnőt akarnak! A különb vér tovább tisztítaná, nemesítené szennyezett családfájukat. Én végignéztem, René, ahogy két nővéremet adták angol kézre! Az apám… kiszámíthatatlan volt utolsó éveiben. Bizonyos, hogy nem igazán fogta fel, milyen veszélyes odaadni Izabellát Richárd királyuknak vagy drága Katalinomat az angol hentesnek. Oly meglepő ezek után, hogy követelik az én trónomat, az én örökségemet? Ennyire arcátlanok, René! A gyermek Henriknek két lelke van: az egyik angyal, a másik ördög. Még belegondolni is szörnyű, hogy egy angol király az unokaöcsém! Nem tudom, hogy a szentek nevetnek-e, vagy sírnak!

Kiitta a borát, hosszú orra belelógott a serlegbe. Fintorgott, amikor a seprőbe ért a nyelve, köntöse ujjával letörölte ajkáról az ital bíborát. Töprengve, szórakozottan intett Margit apjának, aki újratöltötte a kupát, és újabb piszkavasat dugott a tűzbe.

− Egyetlen csepp francia vérrel sem akarom tovább erősíteni a követelésüket, hercegem. Azt akarod, hogy a saját gyermekeimet tagadjam ki egy idegen királyért? És miért? Egy kis Anjouért? Maine-ért? Egy fegyverszünetért? Inkább összeszedem a hadseregemet, kékre-zöldre rugdosom őket, amíg bele nem zuhannak a tengerbe. Ezt a választ akarom adni nekik, nem pedig fegyverszünetet. Hol van ebben a becsület? Hol a méltóság, miközben Calaisban ők árulják a gabonát és a sózott ikrát, és francia asztalokon fényesítik a csizmájukat? Ez nem fog megtörténni, René.

Margit föntről látta, ahogy az apja arca megváltozik, bár ezt a borongó király nem vette észre. René vadul törte a fejét, és nagy gonddal válogatta meg a szavait. Margit tudta róla, hogy az anyja olajjal és székfűvel eteti szorulás ellen, amit, úgy látszik, a börtönből hozott magával. Vaskos, fehér arca kivörösödött a bortól vagy a tűz hevétől. Most csakugyan olyan, mint akinek dugulása van, gondolta a lány. Mint aki torkig eltelt valamilyen undoksággal. Margit még ellenszenvesebbnek találta, és minden logika csúfjára azt remélte, hogy csalódni fog, akármit is akarjon.

− Mindenben követem felséged parancsait. Ha felséged azt mondja, hogy háború lesz, tavasszal a csapataim megindulnak az angolok ellen. Talán ismét szerencsénk lesz, mint Orléans-nál.

− Vagy mint Azincourt-nál – felelte savanyúan Károly. A karja megrándult, mintha egy pillanatig bele akarta volna vágni a tűzbe a kupát. Észrevehető erőfeszítéssel fékezte meg magát. – Ha biztos lehetnék a győzelemben, esküszöm, holnap zászlót bontanék. – Egy ideig belerévedt az ugráló lángokba. – Csakhogy én láttam harcolni ezeket az angolokat. Emlékszem azokra a vörös arcú, üvöltöző állatokra, amint diadalmasan bömbölnek. Semmi kultúrájuk nincs, de az embereik szilajok. Te aztán tudod, René. Láttad ezeket a sonkamancsú alakokat a kardjaikkal, íjaikkal, ezeket a hájas melákokat, akik semmihez nem értenek a mészárláson kívül. – Ingerülten legyintett a sötét emlékekre, ám Margit apja merészelte fölrezzenteni, mielőtt a király az összes reményét és tervét romba dönthette volna.

− Éppen ezért mekkora diadal lenne egyetlen kardcsapás nélkül visszaszerezni franciaországi birtokaik egynegyedét, felség! Pusztán a fegyverszünet és egy házasság ígéretével többet nyernénk, mint egy évtizedes vagy még hosszabb ideig tartó hadakozással. Angliának nincs többé oroszlánja, mi pedig megfosztanánk őket Franciaország szívétől.

Károly király felhorkant.

− Kilóg a lóláb, René. Nagyon jól látom, hogy te akarod visszakapni családod birtokait. A te esetedben nyilvánvaló a haszon. Az enyémben már kevésbé!

− Nem vitatkozhatok felségeddel. Világosabban és messzebb lát, mint én valaha is. Mégis jobban szolgálhatnám felségedet, ha az én kezemben lenne Anjou és Maine. A járadékaikból megfizethetem adósságaimat a koronának, felség. A mi nyereségünk az ő veszteségük, és biztos vagyok benne, hogy Franciaország egyetlen hektárja is megéri a kockázatot. – Belemelegedett a témába, és látta, hogy a király, kelletlenül ugyan, de egyetért vele. – Sokat ér Franciaország egyetlen hektárja is, felség, de még annál is többet, ha a régi ellenségtől ragadjuk vissza. Ez diadal, akár tárgyalások, akár francia vér árán kerül vissza hozzánk. A nagyurak csak azt fogják látni, hogy felséged földeket szerzett vissza az angoloktól.

A király biccentett, letette a kupát a kőpadlóra, megdörzsölte a szemét.

− A lányod természetesen angol királyné lesz, ha beleegyezem. Gondolom, ép jellem?

− Felség, maga a szemérmes előkelőség. Csak erősítheti felséged helyzetét, ha családom egy hűséges tagja az angol udvarba kerül.

− Igen… így van – szólt Károly. – De hát ez már szinte vérfertőzés, nem, René? Henrik király az unokaöcsém. A lányaid az unokahúgaim. Diszpenzációt kell kérnem a pápától, az pedig pénzbe kerül és legalább egy évtizedbe telik, mire megkapjuk.

René mosolygott. Ez már haladás! Tudta, hogy az angolok Rómához fordulnak diszpenzációért, ha ő követeli. Azzal is tisztában volt, hogy királya dézsmát akar a beleegyezése fejében. Renét cseppet sem zavarta, hogy Saumur kincseskamrái tele vannak üres zsákokkal és pókokkal. Kölcsönözhet még a zsidóktól.

− Sire, természetesen megtiszteltetésnek tekintem, ha állhatom a költségeket. Jól érzem, hogy közel járunk a megoldáshoz?

Károly lassan lehajtotta a fejét. Szája mozgott, mintha egy morzsa akadt volna be a hátsó fogai közé.

− Rendben van, ebben rád hagyatkozom, René. Ismét Anjou és Maine ura leszel. Bízom benne, hogy megfelelően hálás is leszel érte.

René kivörösödött az izgalomtól és az örömtől.

− Felséged szolgája vagyok mindenben, utolsó csepp véremig.

Letérdelt, megcsókolta a király kezét. Margit szeme tágra nyílt. Elfordult. Jolánta csak bámult, még a száját is eltátotta. Margit kinyújtotta a kezét, és gyöngéden összecsukta nővére ajkait. Látta, hogy remeg a keze.

− Én már jegyben járok – suttogta Jolánta. – Apánk nem szegheti meg a szavát. – Néma egyetértéssel kúsztak ki a fényből, Margit megrezzent, amikor a deszkák panaszkodni kezdtek alattuk.

A karzattól távolabb fölálltak a homályban. Jolánta az izgalomtól pirosan megragadta és megszorította húga kezét. Valósággal ugrált egy helyben, mintha táncolni akarna.

− Egy királyhoz mész hozzá, Margit! Csakis te lehetsz az!

− Egy angol királyhoz – felelte kétkedve Margit. Mindig tudta, hogy a férjét mások választják ki, de feltételezte, hogy az anyja dönt, vagy legalábbis lesz beleszólása. Ingerülten nézett a nővérére, aki úgy szökdécselt az árnyak között, mint egy veréb.

− Úgy alkudoztak rám, mint egy értékes üszőre, Jolánta. Hallottad őket. Ez… nyomasztó.

Jolánta tovább húzta, be egy másik szobába, amely még sötétebb volt, ide nem jutott be a karzat fénye.

− Királyné leszel, Margit! Csak ez számít! Az ő Henrikjük leg-alább fiatal. Hozzáadhattak volna valami kövér öreg nagyúrhoz is. Nem izgulsz? Amikor nagyok leszünk, meg kell majd hajolnom előtted! A fivéreinknek is!

Margit lassan elmosolyodott a gondolatra, hogy János kénytelen lesz elismerni az ő magasabb rangját. Szép kép volt.

− Talán bedugatom egy angol testőrrel egy üstbe! – vihogta.

− Megteheted, és senki nem akadályozhatja meg, mert királyné leszel! – Volt valami megindító Jolánta egyszerű örömében. Szorították egymás kezét a sötétben.

Angers gyönyörű volt este. Mint Anjou fővárosa, angol fennhatóság alá tartozott, ám a lakosok a bírósági tisztviselőket és az adószedőket leszámítva ritkán találkoztak az idegen elnyomókkal. Reuben Moselle, mint minden évben, most is számos angol kereskedőt hívott meg folyóparti házába. Az összejövetel mindig kifizetődött az üzletben, ezért tisztességes befektetésnek tekintette.

A franciákhoz és angolokhoz képest nagyon egyszerűen öltözködött, kizárólag sötét színekbe. A vérében volt, hogy nem fitogtatja a ruházatával a vagyonát. Nem számított, hogy a teremben tartózkodó emberek többségét megvehette, vagy eladhatta volna, vagy hogy egyharmaduk óriási összegekkel tartozott neki aranyban, földben vagy záloglevelekben. Reuben a bankban vagy a bankon kívül maga volt a megtestesült szerénység.

Észrevette, hogy a felesége York herceggel társalog, éppen üdvözli az otthonukban. Sara valóságos kincs, sokkal könnyebben találja meg a hangot a darabos angol vezetőkkel. Reuben általában jobban kedvelte a franciákat, akiknek csavaros észjárása jobban megfelelt az üzleteléshez. De hát York a normandiai angol haderő főparancsnoka, ezért természetesen meg kell hívni. A herceg óriási hiteleket vett föl, hogy etetni tudja katonáit. Reuben sóhajtva átismételte magában az angol szöveget, majd keresztülvágott a termen.

− York nagyuram – mondta mosolyogva. – Látom, találkozott kegyelmed a feleségemmel. Nagy megtiszteltetés, hogy lordságod ellátogatott az otthonomba. – A herceg odafordult, hogy lássa, ki szólt hozzá. Reuben megparancsolta magának, hogy mosolyogva tűrje a lekicsinylő nézést. A pillanat a végtelenbe nyúlt, azután York bólintott, a varázs megtört.

− Ó, a házigazda! – mondta. – Bemutathatom hitvesemet, Cecily hercegnét?

− Mon plaisir, madame – felelte Reuben. York felesége nem fogott kezet vele, Reuben azzal volt kénytelen álcázni a zavarát, hogy a boros poharával babrált. A hercegné nyakán gyémántok sziporkáztak; hideg szemével, mosolytalan, vékony szájával tökéletesen illett a férjéhez. Mindene szigorú és savanyú, gondolta Reuben. Az asszony szemöldökét annyira kitépkedték, hogy alig látszott. Fehér homlokán ékkövekkel kivarrt csipkeszalagot viselt.

− Szép háza van, monsieur – szólalt meg a hercegné. – A férjemtől hallom, hogy ön kereskedő. – Minden szót úgy ejtett ki, mintha beszennyezné a száját velük.

− Köszönöm, asszonyom. Van egy kis bankom és raktárházam, nagyobbrészt helyi vállalkozás. Férjeura vitéz katonáit etetni kell, télen pedig melegre van szükségük. Nekem jutott a megtiszteltetés, hogy némi enyhülést nyújtsak nekik.

− Egy halom aranyért – felelte York. – Fontolgattam, hogy más forrásokat keresek, Monsieur Moselle, de az alkalom nem megfelelő az ilyen ügyek megvitatására.

Reuben pillája megrebbent a hangnemtől, noha korábban is hallott már ilyet mindenféle rendű-rangú emberektől.

− Remélem, le tudom beszélni erről, milord. Ez mindkettőnk számára hasznos szövetség.

A hitves ajka megrándult a haszon említésére. Reuben tovább mosolygott, hősiesen igyekezve, hogy jó házigazda legyen.

− Hamarosan felszolgálják a vacsorát, madame. Remélem, elnyerik tetszését a szerény örömök, amelyekkel szolgálhatok. Ha van egy perce, a télikert igazán szép éjszaka. – Már éppen ki akarta menteni magát, amikor durva hangokat hallott a kertből. Elkomorodott. Az egyik helyi gazda már egy ideje próbálta beperelni. Apró-cseprő ügy volt, Reuben túl jól ismerte a városi hivatalnokokat ahhoz, hogy aggódjon holmi szegény pór panaszai miatt. Nem lehetetlen, hogy ez a bolond jött ide az éves lakomára, botrányt csapni. Összenézett a feleségével. Sara jelezte, hogy megértette.

− Távoznom kell, hogy többi vendégemmel is foglalkozzak. Bocsánat, Lady York, milord.

A vendégek a fejüket forgatták, hogy honnan jön az erősödő lárma. Reuben keresztülsiklott a tömegen, szaporán kérte a bocsánatot, itt-ott váltott néhány szót közeli ismerősökkel. A felesége majd szórakoztatja az angol lordot és a hideg feleségét. Sara valóban isten ajándéka egy jámbor ember számára.

A ház régebben egy francia báróé volt, akinek a családja annyira elszegényedett a vesztes csaták miatt, hogy kénytelen volt eladni ingatlanait. Reuben rögtön megvásárolta, a helyi nemes famíliák nagy megbotránkozására, akik helytelenítették, hogy egy zsidónak keresztény háza legyen. Az angolok azonban rugalmasabbak voltak az ilyen kérdésekben, vagy legalábbis könnyebb volt megvesztegetni őket.

Odaért a pázsitra néző, nagy üvegablakokhoz. Éjszakára kitárták őket, hogy beengedjék a langyos levegőt. Elkomorodott, amikor látta, hogy katonák tapossák le a gondosan nyírt füvet. Halkan és nyugodtan beszélt, mert a vendégei természetesen mind a fülüket hegyezték.

− Uraim, ahogy látják, magánvacsorát adok a barátaimnak. Nem várhatnának holnap reggelig?

− Maga Reuben Moselle? – kérdezte fitymálva az egyik katona. Reuben azonban hozzászokott a lenézéshez, és rendületlenül mosolygott.

− Én vagyok. Ön az otthonomban tartózkodik, uram.

− Jobban tenné, ha hallgatna – felelte a katona, és bebámult a terembe. Reuben megköszörülte a torkát, kezdett ideges lenni. A katona fölöttébb magabiztos volt, holott a vagyon és a befolyás egyfajta óvatosságra inthette volna.

− Megtisztelne azzal, hogy cserében közli velem a nevét? – kérdezte hűvösen Reuben. A katona nem szolgált rá az udvariasságra, de még mindig túlságosan sok vendég figyelte őket.

− Recine kapitány vagyok Saumurből, Monsieur Moselle. Parancsom van a letartóztatására.

− Tessék? Milyen alapon? Biztosíthatom, kapitány úr, ez tévedés. Éppen itt van nálam a város rendőrbírója. Ha megengedi, idehozom és elmagyarázza…

− Parancsot kaptam, monsieur. A megyénél vádolták be magát. Azonnal velem kell jönnie. A bíróság előtt majd magyarázkodhat.

Reuben rámeredt a kapitányra, akinek piszkos volt a keze, az egyenruhája bűzlött, mégis nyugtalanító magabiztosságot árasztott. Három embere fülig érő vigyorral élvezte, hogy kellemetlenséget okozhatnak. Reuben izzadni kezdett a gondolattól, hogy kénytelen lesz ilyen emberekkel elmenni.

− Segíthetek, Monsieur Moselle? – kérdezte Reuben mögött egy hang. Odafordult, és látta, hogy York herceg az, kezében egy pohár borral. Fellélegzett. Az angol főnemesnek olyan erőszakos álla és araszos válla volt, mint egy igazi katonának. A franciák azonnal tisztelettudóbbak lettek.

− Ez a… kapitány azt állítja, hogy le kell tartóztatnia, herceg uram – felelte Reuben, szándékosan használva a titulust. – A vádat még nem közölte, de biztos vagyok benne, hogy csak valami tévedésről lehet szó.

− Értem. És mi a vád? – kérdezte York. Reuben látta a kapitányon, hogy szemtelenül vissza akar vágni, de azután vállat von. Nem bölcs dolog felbosszantani egy York herceghez hasonlóan neves és befolyásos embert, legalábbis egy közönséges kapitánynak.

− Istenkáromlás és boszorkányság, milord. A nancyi bíróságon kell megjelennie.

Reubennek leesett az álla.

− Istenkáromlás és… ez őrültség, monsieur! Ki vádol ezzel?

− Nem az én dolgom, hogy közöljem – felelte a katona. A herceget figyelte, mert tisztában volt vele, hogy ha akar, beavatkozhat. Reuben is az angol felé fordult.

− Nagyuram, ha utasítaná őket, hogy holnap reggel jöjjenek vissza, addigra találnék tanúkat és bizonyítékokat, amelyek cáfolnák a vádat.

York ránézett, a szeme megvillant a lámpafényben.

− Ez nem tartozik az angol törvényhozás jogkörébe, Monsieur Moselle. Nem az én dolgom.

A kapitány még szélesebben mosolygott. Annyira vérszemet kapott, hogy előrelépett, és megmarkolta Reuben karját.

− Már elnézését kérem, monsieur, de azonnal jöjjön velem. Nem akarom rángatni. – Ám közben még erősebben szorította Reuben karját, aki megtántorodott. Nem tudta elhinni, hogy ez történhet vele.

− A házamban tartózkodik a rendőrbíró, kapitány úr! Legalább azt engedje meg, hogy idehívjam. Ő mindent elmagyaráz.

− Ez nem helyi ügy, monsieur. Nem akar mondani még valamit? Hadd legyen már meg az az örömöm, hogy lenyeletem magával a fogait! – Reuben a félelemtől elnémulva rázta a fejét. Ötvenéves volt, máris nehezen lélegzett. Az erőszakos fenyegetés megbénította.

Richard, York hercege lanyha derűvel figyelte, ahogy elviszik a házigazdáját. Felesége utat tört hozzá a vendégseregben, megállt mellette, és örvendezve nézte, ahogy az öregesen botladozó Moselle eltűnik a katonákkal a kertből.

− És én még azt hittem, hogy ez az este borzasztó unalmas lesz – mondta a hercegné. – Csak így szabad bánni a zsidókkal. Túlságosan elszemtelenednek, ha nem rakják helyre őket. Remélem, jól elverik a pimaszsága miatt.

− Bizonyára így lesz, kedvesem – válaszolta a férj. A nagyteremben sikoltottak. Ezek szerint Reuben felesége is tudja már. Lady Cecily elmosolyodott.

− Mégis szeretném megnézni azt a télikertet. – A karját nyújtotta a férjének, hogy vezesse oda.

− A vádak elég súlyosak, kedvesem – tűnődött York. – Megvehetem ezt a házat neked, ha akarod. Angers gyönyörű nyáron, és nekem nincs itt birtokom.

Az asszony elbiggyesztette vékony száját, és megrázta a fejét.

− Jobb felégetni és újjáépíteni előző tulajdonosa után.

Válasza megnevettette a