Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Wesz Péter, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 83 6

I.

A Sírásók

1.

Iel koporsóját sokan állták körbe, de igazából nem gyászolta senki. Ő volt a Körzet sírásója. Most eljött az idő, hogy őt temessék el. Igen vékony, de izmos ember volt. A koporsón vágott ablakon keresztül látszott keskeny, ráncos arca és deres, bozótszerű szakálla, ami eltakarta a nyakát. Mielőtt Ielt leeresztették a mélybe, a koporsóablakot durva kendervászonnal fedték le. Asszonya mellé temették, aki ikerfiaik születése óta várt már rá a földben. Mire az utolsó lapát föld is rákerült a hantra, a nap már lement a nyugati ültetvények mögött. A körzetbeliek szétszéledtek, csak a két fiú maradt még ott, hogy beszúrják a fejfát, és elegyengessék a hantot. Ez mostantól az ő dolguk lett, bár már eddig is segédkeztek apjuknak a halottak körüli teendőkben.

A fiúk akkor születtek, amikor a Sírásó már negyven meleg évszakot is megélt, de az rég volt, még egyszer annyi idő eltelt azóta. Egyedül kellett felnevelnie a fiait, akiket gyűlölt, mert őket okolta az asszony haláláért. Az asszonyra is haragudott, hogy két kopasz, fogatlan, rút kölyköt hagyott rá, akik vagy az ételért ordítottak, vagy a belüket ürítették. Iel nem sokat törődött velük. Ettek, amikor kaptak, és ha már elviselhetetlen volt a bűz, kivette őket a piszkukból. Ez volt minden, amit megtett értük. Napközben sokszor magukra hagyta őket, mert a halottakat el kellett temetni, a munkát nem csinálta meg helyette senki. Tallérok pedig nem jártak a kölykök gondozásáért, csak a temetésekért. Nem szólt hozzájuk soha, beszélni is csak az iskolában tanultak meg. Utána már nem kerülhette el velük a beszédet, de így sem sok szót váltottak. Egybeszőtt durva posztóruhában jártak, hajonfénn, mezítláb. Malak és Rúd, a két fiú így nőtt fel, a meleg évszakban is hidegben, a Körzet nyugati részén egy szegényes kunyhóban. De akárhogy is sanyargatta őket az apjuk, nem tágítottak mellőle, inkább hozzászoktak a korbácshoz.

Asszonya egyiknek sem volt, pedig már nyolcvan évszakot is megértek. A sírásókat lenézték a Körzetben, olyan munkát végeztek, amivel senki sem akarta magát beszennyezni. A körzetbeliek nem szívesen érintettek halott embert. Minél hamarabb meg akartak szabadulni a tetemtől. Iel és fiai tették a dolgukat, és ezért busásan meg is fizették őket. De hiába volt tele tallérokkal a bádogdoboz, a fiúk nem tudták maguknak megváltani az emberek jóindulatát, mert költeni nem volt szabad. A Sírásó féltékenyen őrizte a tallérokat. Mindig azt mondta nekik: a tallérok az enyémek, a rengeteg tej áráért cserébe, amit belétek öntöttem. Úgysem fogjátok megszolgálni, amíg éltek.

Jó darabig mindhárom sírásónak munkát adott a halál, így nem jelöltek ki egyiknek sem más mesterséget. Főleg járványidőben szaporodtak meg a teendők, volt, hogy öt sírt is ki kellett ásni egy nap, ehhez jöttek a koporsók, a fejfa meg az öltöztetés. Olykor még segédeket is fel kellett fogadniuk, mert hárman sem győzték a temetéseket. A meleg évszakban sietni kellett, mert hamar megnyüvesedtek a testek, a hideg évszakban meg a fagyott földet volt nehéz kicsákányozni. Mindehhez el kellett viselniük a Körzet lakóinak megvetését is, akik nem szívesen vegyültek velük. De egy ideje már ritkábbak voltak a járványok, egyre több lett az öregember, egyre kevesebb az elhullott csecsemő meg elhalt szülőanya. Szűkösebb idők jöttek, Iel félretett tallérjai jó szolgálatot tettek.

Malak és Rúd ki nem állhatta, hogy arcuk az utolsó apró ráncig egyforma, és hogy a Körzetben nem tesznek különbséget köztük. Az emberek tudták, hogy Ielnek két fia van, de nem tekintették őket két külön személynek. Csak úgy emlegették őket, hogy Malakrúd.

Néhány évszakkal ezelőtt Rúd és Malak együtt mentek vadászni a hegyekbe. Rúd betette a zsákjába a medvekarmos kesztyűjét. Jócskán bent haladtak már az erdőben, amikor Rúd maga elé engedte Malakot, fölvette a kesztyűt, és lesújtott vele Malak arcára. Otthon Rúd azt mondta, hogy öccsét egy hatalmas medve támadta meg, és csak neki köszönheti, hogy nem oltotta ki testvére életét. Malak hallgatott, attól fogva ő lett a sebhelyesarcú Malak, nem keverték többé össze Rúddal. Neki is jó volt így.

Így tengették életüket, amíg az öreg egyik nap nem kelt föl többé az ágyból. Apjuk halála váratlanul érte őket, mert még az utolsó napjaiban is dolgozott, nem vették észre, hogy a végét járja.

Az erősebb akarat jogán Rúd volt az idősebb, így ezután ő aludt a belső, melegebb szobában, az öreg korábbi helyén. Malak a konyhában maradt, de áttelepedett Rúd egykori ágyára, mert az kényelmesebb volt.

A meleg évszak első harmada sem telt még el, amikor a fivérek magukra maradtak. Bogyókat, gombákat gyűjtöttek, fajdra meg apróvadra vadásztak a déli hegyekben. Ilyenkor az erdő bőkezű volt azokhoz, akik tudták, hol keressék kincseit. Együtt sosem jártak el, egyikük mindig otthon maradt, hogyha halott van, akkor legyen, aki eltemesse. Meg hát kerülték is egymást, sosem voltak igazán jóban, csak szövetséget kötöttek apjuk ellen. Iel halálával azonban felbomlott közöttük a kényszerű összetartás. Megszokásból ugyan együtt maradtak, de külön utakon jártak.

Két hétig nem kellett temetni, aztán meghalt az Aranyműves lánya, a Rezeda. Malak volt otthon, amikor az Aranyműves eljött a temetés ügyében. A lány még a hideg évszak közepén fázott meg, amikor a szökevények elől menekült. Sokáig szenvedett, de szépen halt meg, mint a madár, aki összecsukott szárnyán pihen el. Az Aranyműves egyetlen gyermeke volt a lány. Szerette is nagyon, de még nagyobb szerelmei voltak a tallérok, pedig azokból sok volt neki, a lányból meg csak ez az egy. Kérkedett is, hogyha akarná, az egész Körzetet megvehetné, de ha elvetődött a kocsmába, mindig megtalálta a módját, hogy ne neki kelljen fizetnie. Az emberek lesütötték a szemüket, ha meglátták az utcán, vagy inkább átmentek a túloldalra, nehogy szóba kelljen elegyedni vele, mert ha valaki a hálójába akadt, nem könnyen szabadult meg. Csak a Tanító ült mellé néha a kocsmában, aki még nála is jobban szerette mondani a magáét, és nem bánta, ha ennek néhány korsó sör az ára.

Malak igen megrendült, amikor meghallotta, hogy Rezeda nincs többé, mert titokban kinézte magának ezt az alig harmincnégy évszakot élt lányt. Olykor vásárnap elvegyült a forgatagban, és igyekezett a tömegben olyan közel kerülni hozzá, hogy legalább a ruhájuk szegélye összeérjen. Gondolni sem mert arra, hogy az Aranyművestől – akit Poncnak is neveztek – megkérje Rezedát, mert nem volt elég tallérja ahhoz, hogy a tehetősebbek közül válasszon asszonyt. A sírásókhoz meg amúgy sem adta volna senki szívesen a lányát, annál mindenki többre tartotta magát. Főleg Ponc, aki abban reménykedett, hogy hamarosan megszerezheti a bírói széket.

Az Aranyműves egyszerű temetést akart. Hamar megállapodtak. Ponc izzadt kézzel számolta le az árát, aztán már ment volna ki az ajtón, de hirtelen visszafordult:

– Mennyi is a fejfa?

– Tíz tallér. Szép, gyalult vörösfenyő.

– Az nem is fog kelleni, írd rá a nevét a nagyszüleiére, úgyis rájuk lesz temetve az én szegényem – azzal tízzel megrövidítette a tallérokat.

Malak nem hagyhatta, hogy Rezedát így temessék el. A legszebb temetést akarta neki, amit a Körzetben valaha láttak. Rúd még csak előző nap ment el a déli hegyekbe vadászni, öccse úgy számította, hogy két napig biztosan nem fog előkerülni. Így eléggé biztonságban érezte magát ahhoz, hogy megvalósíthassa tervét. Azt gondolta, hogy majd bizonyára mindenki a fényűző temetésről fog beszélni a Körzetben, és akkor ő majd a fülébe súgja egy-két embernek, hogy ez igazából nem Ponc érdeme, hanem az ő tallérjait dicséri. Mivel mindenki ismeri az Aranyműves fösvénységét, nem lesz nehéz meggyőzni őket erről, és majd hüledezve mesélik tovább, hogy neki mennyi tallérja lehet, ha ekkora temetésre futotta. Dúskálni fog az apák ajánlatában, akik mind hozzá akarják adni a lányukat, végre otthagyhatja a bátyját, és talán kijelölnek neki egy rendes munkát is a Körzetben.

Rögtön elő is kereste a tallérokat a rejtekhelyükről és ment a Takácshoz drága szemfedőért, gyöngyös ruhát vett a Szabónál, és virágokat rendelt a Kertésztől. A koporsót drága feketedió deszkákból készítette el, Rezeda nevét pedig új tölgyobeliszkre írta rá. Elment a Gyógyítóhoz is, akitől apja újabban az olajokat vette a holttestek bebalzsamozásához, és elkészíttette vele a legdrágább keveréket.

Rezedát a saját szobájában terítették ki. Malak a kézikocsiján húzta át a koporsót és az előkészítéshez szükséges dolgokat Ponc házához. Az Aranyműves bevezette Rezedához – miután mindent behordtak a kocsiról, Malak kérte, hogy ne zavarják, amíg ki nem szól, hogy végzett.

A lány az ágyán feküdt, a gyötrelem nyomai múlóban voltak arcáról. Szinte kivirult holtában. Mintha a halál éppen felszabadítaná az élet rabságából. Malak lehajtotta a lányról a takarót, kezével óvatosan alányúlt, mintha attól félne, hogy kárt tesz benne, majd rátette az előkészítő asztalra, amit magával hozott, és elkezdte kigombolni a hálóingét. A gombok könnyen engedtek gyakorlott kezének. Mindkét karját kibújtatta a ruha ujjából, hálóingét ráterítette egy székre, aztán lehúzta az alsóneműjét is. Akit oly régóta messziről csodált, most lecsupaszítva feküdt előtte.

Sok halottat készített fel a nyolcvan évszak alatt, amit megélt, de nem látott köztük különbséget. Romló húsdarab volt mind, amiből elveszett az ember. Mint amikor a fajd, nyílvesszővel a szívében, lehull a fáról. Mielőtt a vessző a mellébe fúródik, büszke fajdként ül a fenyőágon, mire földet ér, a fajd nincs sehol, csak egy üres tollcsomó fekszik a fűben, tehetetlenül.

Néha eltűnődött azon, hogy hová tűnik a fajdból a fajd, és hová lesz az emberből az ember. Vajon létezik egy hely, ahol az elveszett emberek az elveszett fajdokra vadásznak? És mi lesz azzal az elveszett fajddal, amit elejtenek? Onnan is távozik? Hová lesz aztán? Gondolataiban egyre tovább és tovább szállt a fajd, de mindig akadt egy vadász, aki lelőtte, sehol sem volt nyugalma. Malak voltaképpen egymás felé fordított tükrök közé sétált be, ahol szembenézett végtelen önmagával.

Rezeda más volt. Szemében a lány holtan, kiterítve is Rezeda maradt. Ahogy nézte a lányt, ráeszmélt, hogy megkapta őt ajándékba a haláltól. Már nem bánkódott, inkább örült Rezeda halálának, hisz életében soha nem kerülhetett volna ennyire közel hozzá. Kedvére nézhette a lány ernyedt testét; göndör, vörösben játszó, égerbarna haját, apró perecfülét, széles arcát, héjak mögé bújt szemét, lapos orrát, néma ajkait, sovány nyakát, aztán kulcscsontját, beesett mellkasát, alig kiálló, soha ki nem virágzott mellét, horpadt hasát, köldökét, amit sötét piheszőrök kötöttek össze szemérmével, keskeny, szinte férfias csípőjét, heges térdét, görbe gyereklábát.

Meleg volt. Sietnie kellett, mert a nyűveknek nincs szemük. Fölvett egy rongyot a kisasztalról, amin az előkészítéshez szükséges alkalmatosságok voltak, beáztatta a mosóvödörbe, kicsavarta, óvatosan ráhelyezte Rezeda homlokára, félresimította haját, és mosni kezdte az arcát. Észrevette fülén a levélmintás aranyfülbevalót, amiről Ponc szigorúan meghagyta neki, hogy vegye le a lányról, mert a földben már nem sok hasznát fogja venni. Malak, minthogy egész életében alávetett ember volt, nem mert ellenszegülni az Aranyművesnek, pedig ellenére volt a dolog. Úgy érezte, hogy ezzel megcsonkítja a lányt, de nem tehetett mást, kikapcsolta a pár fülbevalót, néhányszor megforgatta tenyerében, aztán letette a kisasztalra. Folytatta a lemosást. Miután elkészült, félig felültette Rezedát, majd hasra fordította, hogy a hátát is tisztára törölje.

A balzsamozást csak néhány évszaknyi idő óta kérték, inkább a tehetősebbek, de közülük se mindenki. Ponc sem kérte, de Malak tökéletes temetést akart. Felvette a kisasztalról a tégelyt, letekerte a tetejét, és orrához emelte az átható keveréket, amit a Gyógyító medvezsírba kevert szurokból, méhviaszból, fenyőgyantából, kakukkfűből, boróka- és kámforolajból állított össze. Belemártotta ujját, és többször végighúzta a lány gerincének medrén, aztán a háta következett, majd keze odasiklott a kerek domb finom ívéhez, amiből mint fűzfaágak nőttek ki sovány lábai.

Miután végzett a balzsamozással, friss alsóneműt adott Rezedára, beöltöztette a gyöngyös ruhába, kezébe adta a Körzetben szokásos gyógynövénycsokrot, és befektette a ládába, ami mostantól, ki tudja meddig, az ágya lesz. A koporsóablakon keresztül olyan volt, mintha csak békésen aludna.

A temetés nem várhatott, még aznap el is vitték a koporsót a sírhoz, amit Rezeda nagyszüleinek hamvai fölé ástak. A menet Ponc házától indult, négy rokon vitte vállán a koporsót. Ahogy mindig, a Lámpagyújtogató most is kolompolt, hogy aki éppen ráér, és arra jár, az csatlakozhasson. A temető a Körzet északkeleti részén volt egy domboldalon, hatalmas tölgy jelölte a helyét. Mire Rezeda a gödörbe került, már jópáran összeverődtek, és nézték, ahogyan Malak elássa soha meg nem kért menyasszonyát. Miközben a rögök tompán koppantak a feketedió deszkákon, a sebhelyesarcú sírásónak az járt a fejében, hogy másé sem lehet már az, aki az övé nem lett soha, ez pedig végtelen örömmel töltötte el.

Mindenki elismerését fejezte ki az Aranyművesnek meg az asszonyának. Dicsérték a szép koporsót, az obeliszket és főleg a virágokat, amik ellepték a hantot. Soha még ilyen pompás temetést nem látott senki. Ponc tudta, hogy kinek köszönhette ezt, mégis büszkén fogadta a bókokat, csak úgy sugárzott a gőgtől. A torra nem volt szokás meghívni a sírásókat, de az Aranyműves azért meg akarta hálálni Malaknak, amit tett, ezért átküldetett neki egy nagyobb tálat tele sültekkel.

Rúd hamarabb visszatért a hegyekből, mint ahogy Malak számította, és maga is ott volt a temetésen. Csodálkozott a pompán, amivel eltemették Rezedát. Nem ilyen embernek ismerte az Aranyművest. Nem tetszett neki a dolog – gyanakodni kezdett, mert tudta, öccse hogyan érzett a lány iránt:

– Virágok! Hogy pazarolhatott el ennyi virágot az Aranyműves egy temetésre?

– Szépek voltak, ugye?

– Az ember az asszonya temetésére szokott virágokat venni! A lányáéra nem!

– Ponc vett.

– A koporsó sem volt olcsó… Mennyit fizetett?

– Eleget!

– Mégis?

– Mindennek megadta az árát! – mondta Malak feszülten.

– És még sülteket is küldött!

– Hálából.

– Nem szokás!

– Egyél te is!

– Nem kell Ponc ajándéka! Van fajd meg nyúl is!

Rúd beült a sarokba, és kopasztani kezdte az aznap elejtett fajdokat. Elégedetlenül morgott magában:

– Ez sose adott ki tallért semmire se’, pedig lenne rá neki. Most meg olyan temetést rendezett a lányának… Még egy bírónak se’ jár ilyen… minek ennyit költeni a halálra? Tallérok a semmire, füstfaragás… még akkor is, ha a mi zsebünket gyarapítja…

Hirtelen felkelt, eldobta a fajdokat, és kiment a fészerbe. Egy bádogdobozzal kezében jött vissza, odadobta Malak elé az asztalra. Alig volt benne néhány tallér.

– Hol vannak a tallérok?

Rúd szűkülő szemekkel várta a választ, szeme sarkából a kályha mellett heverő szekercét nézte. Malak nem felelt. Sebhelye lángolva dudorodott ki az arcából. Ez mindent elmondott helyette. Rúd odanyúlt a szekercéért, meglendítette, és teljes erőből belevágta az asztalba Malak keze mellé. Az éles szerszám épp csak horzsolta a bőrt, nyomában kiserkent a vér. De Malak nem mozdult a székről. Vérző kezét beletörölte a ruhájába, kivett egy zsíros sültet a tálból, és beleharapott. Nem mutatta, de félt. Rúd bosszúsan otthagyta.

2.

Rúd fekete, állógallérú köpenyében ült söre előtt, szemben vele a Gyógyító.

– Sejthetted volna, hogy az első adandó alkalommal át fog verni. Én nem tűrném meg a házban tovább. Te vagy az öregebb! Dobd ki! Apád se’ tenne másképp…

– Hallgass!

– Azt mondtad, alig maradt néhány tallérotok. Azt már igazán nem várhatja, hogy azon a kevésen ketten éljetek.

Rúd morgott valamit, aztán kortyolt egyet a söréből. A Kocsmáros, mint a nyúl, úgy fülelt a pult mögül. Csak szófoszlányokat hallott, de ez már elég volt ahhoz, hogy másnap elterjedjen – baj van a sírásóknál. És aztán már senki sem beszélt a fejedelmi temetésről, Malak álma hamar szertefoszlott.

A Gyógyító így folytatta:

– Alig halt meg valaki mostanában, tele van a Körzet fiatalokkal, az öregek meg egyre öregebbek lesznek.

– Mihez kezdjek? Nem értek máshoz, a halál a mesterségem. Jöhetne már egy járvány vagy… – jól meggondolta, mielőtt kimondta: – háború.

– Csendesebben! – intette le a Gyógyító. – Elment az eszed? Ne emlegess háborút!

– Neked nem telne sokból eltenni láb alól valakit, mi? Fioláidban ott van a halál, csak ki kell ereszteni az üvegből.

– Eszedbe ne jusson! Az én kezem gyógyulást oszt, nem halált. Pöcköld csak ki az öcsédet, ha magad leszel, majd csak megélsz valahogy.

Rúd szúrós szemekkel mérte végig a Gyógyítót:

– Mit lázítasz, te sarlatán? Elegem van a papolásodból! Tűnj az asztalomtól! Egyébként se’ kértem magamnak társaságot!

A Gyógyító megvakarta ritkás, göndör haját, fölállt és kelletlenül eloldalgott, hogy más hallgatóságot találjon magának.

Rúd asztala mögött, közvetlenül az ajtó mellett egy széles karimájú kalapot viselő férfi, Vorsord, ült. Rózsaszín, varas fején egyetlen szőrszál sem nőtt. Sok évszakkal ezelőtt egyike volt a Körzet ültetvényeseinek, mígnem egy napon rabszolgái föllázadtak ellene, és forró vizes üstbe lökték, hogy aztán megszökjenek. De túlélte a támadást, és kijárta a Körzet elöljáróinál, hogy ne kelljen többé ültetvényesként dolgoznia, hanem minden idejét a Körzet szökött rabszolgáinak üldözésére fordíthassa. Könyörtelen vadász lett belőle, aki mint a legkonokabb dingó, addig hajtotta a szökevényeket, amíg élve vagy halva kézre nem kerültek. Om, a mostani bíró elődje sokra becsülte őt, és még a Körzet elöljárói közé – a Tanácsba – is beemelte. De Om utódával, Dúron bíróval nem igen fértek össze, mindig ellenkező véleményen voltak a Tanácsban.

Vorsord, a Rabszolgavadász arca leginkább a megkelt tésztához hasonlított. Soha be nem gyógyuló sebei állandóan nedveztek. Megmaradt, foszló bőre mögött az izmok önálló életre keltek. Kalapja mindig a fején volt. Mondták is, hogyha levenné, biztosan széthullana a feje, kell a kalap, hogy összetartsa. Szája fekete volt a rossz fogaktól, fülében rézkarika lógott.

Előszeretettel büszkélkedett trófeáival vagy a Kúp-hegy alól előásott különös tárgyakkal. Ketten ültek vele az asztalnál:

– Látjátok ezt? Ennek aztán koromfekete haja volt, megragadtam, és két vágással lefejtettem a fejéről, csak aztán törtem be a koponyáját, hadd érezze a súlyát, he-he. Ez a másik meg úgy könyörgött a koszos életéér’, majdnem megsajnáltam… majdnem, he-he.

– Nem kellett volna megszökni, igaz? – mondta az, aki a Rabszolgavadász mellett ült.

– Ha nem szökne el senki, nem lenne munkám. Ebben a Körzetben nincs is már annyi szökés. Tudják, hogy hiába próbálkoznak. Most már tudják.

Erős köhögés kapta el. Szeme, a tésztába ejtett két mazsola, úgy megfeszült, mintha ki akarna pattanni a helyéről. Miután lecsendesedett a roham, folytatta:

– De vannak még veszélyes körzetek, ahol a szökevények szinte rettegésben tartják az ott lakókat. El is hívnak néha segíteni a szomszédos körzetekbe, mert annyi a szökevény, hogy nem győzik befogni őket. Állítólag már kis telepeket is alapítottak a déli hegyekben azok, akiket nem sikerült elkapni.

Rúd feléjük fordult:

– Láttam őket.

– Te? És hol?

– Éppen ott. Délen, fönn a hegyekben.

– Mégis merre?

– Nem messze a tűfogaktól.

– És hányan voltak?

Kiitta a korsót, és már elmenőben, az ajtóból válaszolt:

– Páran.

– Mióta az apja meghalt, még szúrósabb lett – mondta a Rabszolgavadász a csukott ajtó felé. – Hanem megint érdekes dolgokat fordítanak ki mostanában a bányában.

– Melyikben? – kérdezte az, aki a balján ült.

– A nagyban, a Kúp-hegy tövében.

– Azt te meg honnan tudod? – kérdezte a másik.

– Mondtam már, sokfelé járok. Más körzetekben is. Nekem ezt is szabad, a Tanács adott rá engedélyt.

– Aztán mik azok a dolgok?

– Ha tudnám, már nem itt téblábolnék. Nem idevaló dolgok, annyi biztos.

– Megint elhoztál valamit, mi?

– Persze hogy elhoztam! Tessék! – Vorsord előhúzott egy tenyérnyi, fekete tárgyat a belső zsebéből, és az asztalra dobta. – Aki megmondja, hogy mi ez, vendégem egy sörre.

A másik kettő meg sem merte fogni. Nézték a fekete anyagot, ami olyan volt, mintha valami hő hatására megolvadt volna, aztán amikor újra megszilárdult, ezt az egészen valószerűtlen formát vette föl. Az egyik végül mégis a kezébe vette, egészen könnyűnek tetszett. Ha kő lenne, akkor nehezebbnek kéne lennie, gondolta.

– Ez is onnan való, a Kúp- hegy lába alól. Ki tudja, hogy miken tapos ez a vénség. Azt mondják, hogy önálló élete van. Él, mint ti vagy én. Hát lehet benne valami. Éjszakánként, amikor a közelében tanyázok, nyöszörgések meg jajgatások jönnek a belsejéből. Azt mondják, embereket eszik.

A hallgatóság összerezzent.

– Hanyagold már a meséidet! – szólt ki a Kocsmáros a pult mögül.

– A mesék mindig valós dolgokon alapszanak – megigazította a kalapját, fizetett és kiment. Kint már sötét volt, alig találta meg Kezest, a jakját. Ráült és elvágtatott.

3.

– Ki akar dobni, nekem mondta tegnap a kocsmában. Vigyázz, ne engedd, hogy…

– Mit tehetnék? Igaza van, ha haragszik… mindig is ő volt az erősebb.

– Nem úgy van az – erősködött a Gyógyító. – Nem tehet ki apátok házából. Neked ugyanúgy jogod van ott lenni, mint neki. Mihez kezdenél egyedül? Mihez értesz? Mesterséged nincs. Második sírásó meg nem kell a Körzetbe.

Malak egy széken ült, a Gyógyító pedig a vállán lévő sebet tisztította. Az üvegszilánkok mélyen belefúródtak Malak bőre alá, a Gyógyító apró csipeszével egyre-másra fordította ki a zöld gyöngyöket az izzadó sebből, amit Malak hangos szisszenése kísért.

A Gyógyító rendelője az Aranycsepp utcában, a Körzet főutcáján volt, a gazdag házak között. Ez az utca észak-dél irányban szelte ketté a Körzetet. Ami az utcától nyugatra esett, azt bal oldalnak, ami attól keletre volt, azt jobb oldalnak volt szokás nevezni.

Az utcáról lépcsők vezettek az üveges ajtóig, bent katonás rendben sorakoztak a polcokon a különféle gyógyfüvekkel, kenőcsökkel meg főzetekkel teli üvegek. A rendelő egyik oldalán simára gyalult, esztergált lábakon álló pult terpeszkedett. A pulton patikamérleg állt, két flamingócsőr mutatta rajta az egyensúlyt.

Malak a szemben lévő falat nézte, szénceruzával rajzolt kép függött rajta a Gyógyító apjáról, aki őelőtte volt a Gyógyító a Körzetben. Főleg a tehetősebbeknél szokás volt kitenni az elődöket a falra. A Tanács az Intelmekre hivatkozva csak a közvetlen előd képének kihelyezését engedélyezte. Ennél több már a múlt szükségtelen megörökítése lett volna. A Gyógyító észrevette, hogy Malak a képet nézi:

– Az én képem nem fog ide kikerülni. Nem kell már ide gyógyító. Legtöbben a vén Varádicstól várnak gyógyulást. Majd az ő utódja fog itt gyógyítani a Körzetben. Örülök, ha még ételre jut… hamarosan bezár a rendelő.

– Szép nagy ez a ház…

– Nagy, valóban, de egy kis kalyibába hogyan férnének el a gyógyszerek, a tinktúrák, a különféle készítmények?

– Nekem talán már ágyam se’ lesz, mire hazaérek – mondta Malak lemondóan.

– Én fontos ember vagyok, nem húzhatom meg magam akárhol. Elveszíteném a… tekintélyemet.

– Minek az neked? – kérdezte Malak, megvetéssel a hangjában.

– De mit is beszélünk rólam, amikor neked sokkal rosszabbul áll a szénád – terelte el a szót a Gyógyító, aki már a cérnát fűzte a tűbe, hogy összevarrja a sebet. – Neked kell előbb lépned, különben legközelebb még…

– Tegnap olyan részeg volt, hogy alig tudott bejönni az ajtón. Egyébként ártalmatlan. Vigyázz már! – szisszent fel Malak.

– Mindjárt megvagyunk. Még jó, hogy ennyivel megúsztad. Meg is ölhetett volna.

– Nem olyan az, embert nem öl.

– Én a helyedben nagyon vigyáznék!

– Különben már megtehette volna… de nem bántott – mondta Malak, de fejében azért ott motoszkált a lehetőség, hogy mi van, ha legközelebb már megteszi. Mi van, ha legközelebb csak néhány hüvelykkel arrébb csúszik a fejsze. Nem mutatta, de beléköltözött a félelem.

Sötét gondolatainak kintről beszűrődő, hangos kiabálás vetett véget. Kíváncsian nézett a rendelő üvegezett ajtaja felé, de túl alacsonyan ült ahhoz, hogy bármit is láthasson a kinti eseményekből. A Gyógyítót nem érdekelte a dolog – gyakran megesett, hogy összeszaladt a nép a főutcán –, tovább foltozta Malak vállát. A zaj egyre csak nőtt, az Aranycsepp utca megtelt emberekkel. Malak most már türelmetlenül nézett a Gyógyítóra. Amint az elvágta a cérnát, gyorsan magára rángatta ruháit, fizetett, és kiviharzott az ajtón. A tömeg a vadászok háza felé tartott, élén egy megtermett ember, a Főjuhász egy szétmarcangolt birkát húzott maga után. Juhászok, kisjuhászok jöttek a nyomában. A felverődött por barna felhőbe burkolta az utcát. Malak ott maradt a rendelő lépcsőjén, ahonnan ellátott egészen a vadászok házáig. Irk, a Fővadász már ott állt a keskeny, vöröskőből épült ház előtt, ami hosszú ablakaival, hegyes tetejével olyan volt, mint egy égre mutató nyíl, ez volt a legmagasabb épület a környéken. A Fővadász alacsony, de vállas ember volt, talpig zöldben, csúcsos kalapja alól szőrös arccal nézett a tömegre. Nem voltak jó barátságban a Főjuhásszal.

A Főjuhász néhány lépésnyire állt meg a Fővadásztól, ledobta a kötelet, amivel idáig húzta az állatot, pár lépést hátrált, aztán megint megállt. A birka feje a Fővadász felé nézett, szája résnyire nyitva volt, rózsaszín nyelve a földre lógott, legyek kergették egymást rajta. Nyakán a kötél mélyen bevágott, a lapockájától a combjáig nyílt seb éktelenkedett, zsigereiből átható dögszag áradt.

Vagy egy percig egyikük sem szólalt meg. A szálló portól alig vehették ki egymás arcát, bár nem álltak messze. Irk mögött három vadász állt, a Főjuhász mögött egyre nőtt a tömeg. A zaj fokozatosan csitult el. Amint a porfelhő elült, két elszánt ember találta magát egymással szemben. A Fővadász, még ha kereste is volna, akkor sem találhatta volna meg a Főjuhász tekintetét, mert az otrombán kancsal volt. Szemét inkább a Főjuhász lába és a birka között járatta.

– Farkasok vannak a környéken – kezdte a Főjuhász közömbösen, mintha nem is érdekelné a dolog.

– Itt nincsenek farkasok!

– Én pedig azt mondom, hogy vannak!

– Az előző hideg évszakban lőttük az utolsót, azóta színüket se’ láttuk – mondta látszólagos nyugalommal a Fővadász. Közben jobb kezével hátranyúlt, és megtapogatta a vállán lógó számszeríjat. – Kerülik a Körzet lakott részeit.

– Mégis itt ez a birka – mutatott a porban heverő, megcsonkított állatra a Főjuhász. – Nektek kéne megvédeni minket, de úgy látom, hogy magunknak kell kezünkbe venni a dolgot.

Irk végigmérte a tetemet.

– Ez nem farkas volt. A farkasnak nem ilyen a harapása, és főleg nem hagyja ott a zsákmányt, ha már egyszer elejtette. Ez úgy néz ki, mintha késsel vágott volna ki valaki egy darab húst az állatból. És különben is, ha itt farkasok ólálkodnának, akkor éjszaka hallanád a vonyításukat. Én pedig már jó rég nem hallottam farkasvonyítást a Körzetben. Talán ti hallottatok? – bökött a szembenállók felé.

Erre a Főjuhász nem tudott mit felelni, ezért újra támadóra fogta:

– Akkor Kea volt.

– Kh-ea? – horkant föl hangosan a Fővadász a nevetéstől. – Már megint a Keák. Tudod jól, hogy a Keák nem támadnak ekkora állatokra. Ártalmatlan jószágok azok.

– Te! Ne oktass ki engem, világos? – indulatoskodott a Főjuhász, és rátette kezét az övén fityegő késre. Ő felelt a Körzet összes birkájáért, nem engedhette, hogy egy is odavesszen közülük, mert neki kellett megfizetnie az árát a birka tulajdonosának.

Irk tudta, hogy a Főjuhász csak találgat, ha nem volt bizonyíték ragadozó támadására, rögtön a Keákat kezdték okolni, most sem volt ez másképp. Nem tartotta semmire a juhászokat, de nem akarta tovább feszíteni a húrt:

– Majd körbeküldök néhány embert – mondta unottan.

– Úgy, ahogy szoktad! Ebből nem kérek! Saját őrséget állítunk föl.

Hátat fordított, az odasereglett emberek folyosót nyitottak előtte, hogy szabadon áthaladhasson köztük. Aztán váratlanul visszafordult, ujját fenyegetően rázta meg a Fővadász felé:

– És ne számíts többé a támogatásomra a Tanácsban!

Megint megfordult, és most már végiggyalogolt a sorfalat álló tömegen. Már csak néhányan követték, a többiek szétszéledtek.

A vadászok is visszavonultak. Csak a birkatetem maradt ott a legyek martalékául a gazdagok házai között az Aranycsepp utcában.

4.

Amikor Malak hazatért, a ház előtt találta íját, pokrócát és egyéb holmiját. Nem mert bemenni a kunyhóba, tudta, hogy Rúd bentről figyeli, és félt tőle. Pokrócába csomagolt mindent, amit a ház előtt talált, vállára vetette, és elindult kelet felé, hogy minél távolabb kerüljön a bátyjától. Közben azon gondolkodott, hogy mihez fog majd kezdeni kereset nélkül.

Széltében szelte át a Körzetet, fejét fel sem emelve baktatott a sárban először a szegények viskói között, aztán ahogy egyre beljebb haladt, úgy lettek nagyobbak a házak és szilárdabbak az utcák. Nemsokára újra az Aranycsepp utcában volt. Itt egy pillanatra felnézett, de nem időzött sokáig. A birkatetemet közben már elvitte valaki. Megigazította vállán a pokrócot, és egy keskeny sikátoron keresztül elhagyta a Körzet főutcáját.

A sikátor arra a domboldalra vezetett, ahol a kisebb gyerekek szoktak hintázni. Most is ott állt a sor a göcsörtös tölgy előtt, amin a hinta lógott. A fának már alig volt zöld ága, olyan volt, mint egy potrohából is lábakat növesztő, vén pók, aki meg akarja kaparintani magának a napot. A hinta vaspántokkal volt ráerősítve egy magasan lévő ágra. A vaspántokból egy-egy meggörbített kampó állt ki, ebbe csatlakozott a lánc, aminek utolsó láncszemét kissé kitágították, hogy bele lehessen akasztani a kampóba. A lánchoz vastag, sodrott kötelet erősítettek, aminek a végén vagy harminc lábnyira az ágtól ott volt a fényesre ült deszka.

A hintában egy kövér fiú ült, épp csak elkezdte belendíteni magát. Ahogyan a kampó súrlódott a lánccal, éles nyikorgást hallatott:

Magasan… mélyen, magasan… mélyen.

Fent… lent, fent… lent.

Amikor a hinta feljebb járt, a kövér fiú teljes erejéből kinyomta magát, amikor visszalendült, akkor mint egy macska meggörbítette a hátát. Minél magasabbra lendült, annál inkább hajtotta magát. Lába alatt feltárult a domb alatti szakadék, madaraknak köszönt, a déli hegyek távoli csúcsát érintette cipője orra. Most kellett megmutatnia, hogy mit tud, az sem számít, ha szétzúzza magát a késsziklákon, csak egyre feljebb, egyre feljebb.

Magasan – mélyen, magasan – mélyen.

Fent – lent, fent – lent.

Egyre sűrűbb egymásutánban.

Hajtott, mintha az életéért hajtana, hisz nem ülhetett a végtelenségig a deszkán. Ha lejárt az idő, aznap talán már sorra sem kerülhetett újra, mert hosszú volt a sor.

Az időt két fatörzs közé ékelt homokórával mérték. Ha a homok lepergett, meg kellett állni, és át kellett adni a helyet a sorban következőnek. Amikor az elfoglalta a helyét, ketten megforgatták a homokórát, és újraindult az óra.

Malak elnézte a gyerekeket, letette a pokrócból összecsavart batyuját, ami már nagyon nyomta a vállát, és arra gondolt, hogy annak idején a bátyjával ők is gyakran kiszöktek ide otthonról, apjuk szigora elől. Ha Iel rájött, kegyetlenül megverte őket szíjjal meg seprűnyéllel. De nekik akkor is megérte. A hinta dala nem változott:

Magasan – mélyen, magasan – mélyen.

Fent – lent, fent – lent.

Ég és föld között himbálózva a vakmerőbbek, akiknek nem zörgette meg szívét a veszély, könnyen megrészegültek – voltak, akik kihullottak a sziklák közé a domb alatt elterülő szakadékba. Malak két játszótársát ölte meg így a hinta. Csontjaik talán még most is ott hevernek a szakadékban, ha a madarak nem hordták szét őket, gondolta.

Malak egyszerre egy durván szőtt, szürke darócruhába öltözött fiúra lett figyelmes, aki a sortól távolabb állt. Karba tett kézzel figyelte a többieket. Kócos, göndör hajából, mint aranyló fürtök lógtak ki a szalmaszálak, pirospozsgás arcán pimasz mosoly ült. Nézte egy darabig, aztán amikor tekintetük összeakadt, a fiú száján a mosoly szélesebbre húzódott. Nem sokat beszélgetett az emberekkel a Körzetben, mindig csak annyit, amennyi szükséges volt. Mégis, most úgy érezte, hogy beszédbe kell elegyednie ezzel a gyerekkel:

– Hogy hívnak?

A fiú ragyogó szemmel válaszolt:

– Abel.

– Furcsa egy név ez.

– Nem furcsább annál a sebhelynél az arcodon – mondta nevetve a fiú, és rámutatott. – Te vagy a sebhelyesarcú Malak, igaz?

– Ne vigyorogj így!

– Miért? – kérdezte megint csak nevetve.

– Nem illik!

– Azt nem tudtam – nevetett tovább a fiú.

– Te nem jársz iskolába?

– Dehogynem!

– Akkor tudnád, hogy nevetni nem illik!

– Illik, nem illik, én már csak ilyen vagyok, és nevetni fogok.

Malak a sorban álló gyerekekre pillantott, aztán újra a fiúra.

– Nem hintázol? – kérdezte.

– Még nem jött el az én időm.

Malak nem értette a választ, fölemelte holmiját a földről, és inkább továbbállt.

A nyúlszagú ösvényt, amit követett, ember és állat közösen taposta ki. Meredek, füves-sziklás részen vezetett keresztül, ahol itt-ott kisebb házak ékelődtek a hegyoldalba. A terület a jobb oldali legelőkhöz tartozott, de itt már lerágták a füvet a birkák, aztán tovább terelték őket nyugat felé. A maradékon néhány bús arcú tehén csámcsogott.

Malak még mindig nem tudta, hogy este hol fogja álomra hajtani a fejét, csak ment, hátát az egyre lejjebb kúszó nap sütötte.

Aztán eszébe jutott, hogy a vén Cser is erre lakott, és amióta belefulladt a mocsárba, viskója üresen áll. Fel is kereste a hegytetőn álló viskót, és valóban üresen találta, senki sem foglalta még el. Holmiját ledobta a sarokba. Amije volt, az elfért ebben a sarokban, szegényebb lett a legszegényebbnél. Senkire sem számíthatott, tudta, hogy a Körzet lakóiban nem fog szánalmat ébreszteni Iel kitaszított fia. Munkát senki sem fog adni neki, maga pedig nem boldogulhat a Körzetben. Elveszett ember volt, még jobban beszűkült körülötte az amúgy is törpe világ.

Nem nyugtatta meg, hogy új otthonra talált, hiszen mit ér az, ha nem lesz mit ennie. Fogta hát az íját, kilépett a viskóból, és elindult a lemenő nappal szemben vissza az ösvényen, amelyen jött, hátha még az est leszállta előtt sikerül elejtenie valamit, amin pár napig elrágódhat. A nap teljesen elvakította, hunyorogva botladozott a meredek hegyoldalon, közben sötét gondolatok szállták meg elméjét, és elfelejtette, hogy miért is indult útnak. Oda sem figyelve, hogy merre megy, lekanyarodott az ösvényről, és fölfelé, északnak indult el a kaptatón. Itt nem volt járt út, és a hold sem mutatta magát ma, hogy vigyázza lépteit annak, aki járatlan útra téved. Hol kőbe botlott, máskor üregbe lépett. Mire a hegytetőre ért, teljesen összeverte lábát.

A Nagy Tölgyerdővel találta magát szemben. Ez volt a Körzet északi határvidéke. Az erdőn túl kezdődött a tiltott terület. Arra csak az járhatott, aki erre engedélyt kapott a Tanácstól. Messze északon emelkedett a Kúp-hegy, sok titkok régi őrzője, tövében az üvegbányával, ami bőségesen ellátta a Körzetet üveggel.

A Nagy Tölgyerdő fáit emberemlékezet óta nem járta fejsze vagy fűrész. A lombok elzárták az eget, se a nap, se a hold nem nézhette meg magát a fekete békák fiaitól hemzsegő pocsolyákban.

Malak rálépett a vaskos törzsek között kanyargó, mindig sáros útra. Merev nyakkal, süketen ballagott egyre beljebb a sűrűbe, nem figyelve az este lassan kibontakozó neszeire. Olyan volt, mint egy életre kelt szalmabábu, aki kihúzta magát a karóból, és elindult abba az irányba, amerre vászonra festett szemei néztek. Csak ment egyenesen előre, agya helyett is a lába járt, bakancsán egyre csak gyűlt a sár. Észre sem vette a Körzet elhagyására figyelmeztető táblákat. Már az Intelmek Tábláját is elhagyta, amikor megcsúszott, és arccal elterült a sárban. A hűvös sár kissé fölélénkítette, kezét kifeszítve kinyomta magát, és leült az út közepén. Csak meredt maga elé, nem hallotta meg a közeledő jak patáinak cuppogását. A jak hátán a Körzetbe tartó Rabszolgavadász ült, aki utolsó pillanatban rántotta félre a gyeplőt ahhoz, hogy ne gázolja el a sebhelyes arcút. Leugrott a nyeregből, hogy megnézze, ki az, aki elfoglalja az utat. Eltartott egy darabig, mire rájött, hogy valamelyik sírásó lehet az, de mivel sötét is volt, arcát pedig befedte sár, nem tudta eldönteni, hogy melyikőjük:

– Te melyik vagy?

Az ifjú sírásó érthetetlen hörgést hallatott.

– Melyik vagy? – ismételte meg türelmetlenül.

– Én… Malak…

– Á, a sebhelyes…

Gúnyneve hallatán azonnal kitisztult a feje. Felugrott a sárból, és csatakos arcával egészen közel hajolt Vorsordhoz:

– Te nevezel engem sebhelyesnek!? Tésztaképű barom!