Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

EMLÉKEZÉS APÁMRA

AZ ASSZONY

A SZÍNÉSZ

PEDAGÓGIA

A SZEGÉNY EMBEREK PÁRTJA

EMBERHALÁL

GONDVISELÉS

A LEGSZEGÉNYEBB VÉRTANÚ

ÉJJEL

A GABALYI KIS KÁPLÁR

GYÖRGY ÉS FERENC URAK

VADÖLŐ KISASSZONY

A POF

HOGY A GYEREKEKNEK EGY KIS MULATSÁGUK LEGYEN

VESZEDELMES EMBER

KI A HÁZBÓL

AZ ÓRIÁSASSZONY

ÖZVEGY JAVÁRA

EGY EMBER A GYÁRBAN

ZÖLD JÁNOS

A BANDA

AKINEK HÁZMESTERE VAN

A ROSEN TESTVÉREK MALMA

EGY ARANY

ELŐBB MEG KELL HALNI

DIÁKOK

THURY ZOLTÁN 1870-1906

SZÓMAGYARÁZAT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thury Zoltán

ELŐBB MEG KELL HALNI

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-679-9 EPUB
ISBN 978-963-559-680-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1959

a borító Thury Zoltán (1870 – 1906) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

EMLÉKEZÉS APÁMRA

Mire emlékszem apámból?

Magas, sovány, szemüveges fiatalembert látok, görnyedten jár, az arca nagyon sápadt. Mi négyen, gyerekei, az ablakból lessük jövetelét, leszaladunk elébe s engem, a legkisebbet, a vállán visz föl a harmadik emeletre.

Ebéd után a szobájába zárkózik, csöndben kell lennünk - apa dolgozik. Jutalmat is ígér: ha befejezte a munkát, megkapjuk a papírkosarat. Ez azt jelentette, hogy egyikünk állt a papírkosárban, nyakig elborították az elrontott, kettétépett fehér kéziratlapok - hullámzó tenger képét keltette ez bennünk -, a másik tolta; a szobában ide-oda húzgált papírkosár tanított meg járni minket.

Nem tudtuk, hogy a sok elhajított kézirat-papír s hogy otthon dolgozik, apánk előrehaladott betegségének jele. Azelőtt kávéházban dolgozott s könnyen, órák alatt írta meg naponta azt az elbeszélést, ami a nagy család fenntartásához elengedhetetlenül szükséges volt.

Író volt, szegényemberekről írt, nem titkolta rokonszenvét irántuk s nem titkolta bírálatát a fennálló társadalomról. Egyik elbeszélésének már a címe is megvilágítja írói szemléletét: „A szegény emberek pártja.” Nem véletlen, hogy nagyon nehéz körülmények között élt s hogy igen fiatalon, harminchat éves korában meghalt.

Fiatalsága is nehéz volt. Tanulmányait nem fejezhette be, éppen politikai magatartása miatt zárták ki az akkori osztrák-magyar monarchia összes középiskolájából. Tanítóképzőbe járt Kolozsvárott s a harmadik évfolyam vizsgáján, a fővárosból kiküldött királyi biztos jelenlétében, I. Ferenc József császár és király képe előtt elszavalta a magaválasztotta Petőfi-költeményt: „Akasszátok fel a királyokat!”

Fiatal volt s nem érezte teljes súlyát annak, hogy elzárták a továbbképzés lehetőségétől, hiszen színész akart lenni, az iskola elismerten legjobb szavalója volt. „A színész” című elbeszélése tanúskodik arról, szülei hogyan fogadták elhatározását; szándékát ennek ellenére keresztülvitte, elszerződött egy kis erdélyi színtársulathoz segédszínésznek. Az elképzelhetetlen nyomorúság hónapjai következtek. Gyalog járta be Erdélyt, olykor összesen három tagot számláló társulattal, majd Budapest környékét. A kóbor élet két évig tartott; az édesanyja érte jött Erdélyből; egy pincehelyiségben, ágyrajárók között talált beteg és kiábrándult fiára.

Vándorlásai közben is megjelentek elbeszélései kolozsvári és budapesti napilapokban, de most már elhatározott szándéka volt, hogy az irodalomnak szenteli életét. Az átszenvedett nyomorúság képei, a vándorszínészként bejárt vidékek félgyarmati szinten élő parasztjainak és munkásainak emléke kitörülhetetlenül belevésődött agyába. Így indult el írói útjára és élete végéig hű maradt ahhoz a gondolathoz, hogy a szegényemberek életének igazságát ábrázolja.

*

E kötetben igyekeztem az elbeszéléseket úgy összeválogatni, hogy élete pályájáról s Thury Zoltán korának magyar irodalmi viszonyairól az olvasó lehetőleg képet kapjon; utóbbinak hű kifejezője az „Előbb meg kell halni" című elbeszélés. Tizennyolc éves korától huszonegy éves koráig vidéki lapok szerkesztőségében hányódott: Kolozsvárott, Szegeden s rövid ideig Pécsett, onnan került a magyar fővárosba. A Román Népköztársaság Tudományos Akadémiájának kolozsvári fiókja őrzi Kovács Dezső íróhoz írt leveleit, ezekből kiderül, hogy ekkor már nyomasztja a tudat: nincs végérvényes bizonyítványa, nem sikerült diplomát szereznie. „Könnyen elém vághat az, aki legalább németül vagy franciául beszél vagy fordít...” - írja barátjának s így született az elhatározása, hogy kimegy Münchenbe.

Négy forinttal a zsebében érkezett a bajor fővárosba s ott három évet töltött. Hollóssy Simonnak, a nagy magyar festőnek és tanítványainak baráti köréhez tartozott, de müncheni barátai és ismerősei között szép számmal akadtak orosz és lengyel emigránsok is: Európa haladó, sőt forradalmi eszmekörének, művészeti mozgalmainak képviselői, akik a jobb jövendőt, igen sokan kifejezetten a politikai, a társadalmi forradalmat várták. E környezetben sokat fejlődött, itt vált igazán vérévé az az írói magatartás, amelynek a legérdekesebb irodalmi téma a valóság és amely tisztában van azzal, hogy annak művészi kifejezése egy lépés már a társadalmi valóság megváltoztatása felé. Itt lett realista író.

Röviddel a millennium előtt érkezett vissza a magyar fővárosba. A tömegkivándorlás jellegzetes esztendői voltak ezek, évei a magyar parasztság nyomorúságának, a munkásság gyarmati méretű kizsákmányoltságának s a növekvő társadalmi öntudatnak, melyet az uralkodó osztályok pompázatos ünnepségei igyekeztek kendőzni.

Thury Zoltán munkásságának egyik jelentős színképe a császár és királyi katonai egyenruhába öltöztetett szegény emberek nyomorúsága, a Ferenc József-i idők daliás katonavilágának belső rothadtsága és a hadsereg tisztjeinek, altisztjeinek szadizmusa. Gyermekkori élménye ez. Édesapja tizenhat éves korában önként jelentkezett Bem hadseregébe. Nyolc évig tartó emigrációjából hazatérve az újonnan felállított magyar királyi honvédség tisztje lett, pusztán a zsoldjából élő, sokgyermekes családapa. Thury Zoltán egész sereg írása szól erről a népellenes Ferenc József-i hadseregről, erről szól „Katonák” című, kemény realizmussal megírt darabja is, amelyről Ady Endre több lelkendező cikke is beszél és amelynek előadását a császár és király államának képviselői az egész ország területén betiltották. Küzdelmekkel teli életének ez volt legnagyobb csalódása.

Írói módszere a külső valóság és a lelki realitás szűkszavú ábrázolása, e szűkszavúság mögött azonban mindig érződik végtelen részvéte az elnyomottak iránt. írásaiban hangot kap az ipari munkásság élete és elnyomatása is, a kor tündöklő Budapestjének irtózatos lakásviszonyai, a polgárság szűkkeblűsége és kicsinyes élete, a falu sötétsége és szörnyű egészségügyi viszonyai.

Apám sokat dolgozott. Írt ő mindenről, éjjel és nappal. írt operaszöveget és színdarabot - halála után három színház mutatta be darabjait -, tudósításokat és egyik elbeszélést a másik után, orosz és lengyel politikai menekültekről, katonákról, munkásokról, parasztokról és kispolgárokról, polgárokról.

Igen keserves munkával kereste a pénzt, bánni azonban nem tudott vele. Nálunk örökös vendég volt a végrehajtó, ismerte minden egyes bútordarabunkat s oly meghitt viszonyban volt apámmal, hogy olykor tanáccsal is ellátta, miről írjon, mivel lehet pénzt keresni s mi az, ami „az ő feleségének tetszik!” Örökösen költözködtünk lakbérhátralék miatt s apámnak mindig sürgősen kellett valamit írnia a szerkesztőségi munka után kimerült aggyal, hogy betömjön valamiféle rést. Nem véletlen, hogy zaklatott életéből nem futotta hosszabb lélegzetű írásra. Nem véletlen, hogy Thury Zoltánhoz hasonló magatartású író számára a polgári társadalom nem tartogatott elismerést. A mi szűk lakásunkban örökös volt a gyermeklárma, de ő ezt szerette.

Élete utolsó esztendejében ritkán láttuk, csupán egy-egy napra. Valahogyan összekapart, kevés pénzből elküldték Arcóba, Abbáziába, Meránba. Mindenhonnan váratlanul hazaérkezett, mert képtelen volt betartani a szigorú orvosi előírásokat, annak ellenére, hogy tisztában volt a betegségével, korai halálával.

Újságkivágások, megsárgult levelek, amelyeket fiúgimnáziumok egész osztálya írt alá, egyetemi diákok intéztek a hozzájuk korban még oly közelálló íróhoz, arról tanúskodnak, hogy olykor megértéssel is találkozott, ezek a levelek talán némileg kárpótolták sok csalódásáért.

Nekünk, a gyerekeinek így magyarázta meg önmagát, arra az időre, amikor ő már nem lesz:

„Marad a könyv, a betű, a lélek, amit én sohase hazudtam el s becsüljetek meg, ha úgy gondoljátok, hogy nem egyedül a magam önzésének éltem, hanem adtam a telkemből, az igyekezetemből mindenkinek, akinek szüksége volt arra, hogy szóljanak érte az igazság nevében egypár jó szót.

Korai haláláért nekünk ez a kárpótlás.

THURY ZSUZSA

AZ ASSZONY

Kusza Ignác fazekasmester volt a szegényebb fajtából, amivel nem sok van mondva, mert aligha akad valaki, aki látott gazdag fazekasmestert. Egyetlen szobácskában vergődött az élettel, komoran, szinte nekikeseredve épített tervre tervet, hogy miképpen lehetne megszabadulni a nyomorúságtól. Senkije sem volt, csak a felesége, egy nála sokkal fiatalabb kis, beteges asszony, tudja a jó isten, miért ment hozzá. Talán mert a kerek világon senkije sem volt, becsületes akart maradni s a szegény gyámoltalan Kusza hangjában, szemében s abban, amit mondott, fölfedezte a nagy szeretetet. Azt sem hitték még akkor, hogy ilyen nyomorúságos lesz az életük. - Teréz varrogat majd egy kicsit az ablak mellett - mondta ismerőseinek a fazekas - én összegyúrom a sok agyagot, halomra csinálom a sok lábast, csuprot s azután jó az isten.

A jó isten valahol másutt volt elfoglalva, mert feléje sem nézett a fazekasmesternek. A lagzi után két-három hónapra Teréz panaszolni kezdett, hogy fáj a melle, nehezen nyeli a lélegzetet s néha úgy érzi, mintha a hátán keresztülszúrnának egy hegyes vasat. A szomszédban lakott egy öregasszony, valami régen elhalálozott pandurkáplárnak a hátramaradt felesége. Nagy doktor volt. Elmúlt évben cukorport fújt egy gyermek fájós szemébe s három napra akár a napba nézhetett a gyerek. A derestyei bíró feleségének olyan fürdőt készített mindenféle füvekből, hogy három hónap alatt kitakarodott lábából a köszvény. Ez az asszony azt mondta Teréznek, hogy ne sokat törődjék az egésszel, fiatalasszonyoknál előfordul az ilyesmi. Kenje meg magát minden este mustárszesszel s egy kis tormásecettel s kutyabaja se lesz.

Ettől fogva kezdett tervezgetni a fazekasmester.

Itt látta maga előtt az okát, hogy miért beteg a felesége. Gőzölögve iszapszagot, penészt, fertelmes párákat lehelve ki magából, feküdt előtte a szoba szögletében az agyagrakás, a gerendákról, falról lecsepegett a víz, a szegény beteg asszony paplanénak átnedvesedett a széle, amely a falat súrolta s amikor végignézett mindenen a gyámoltalan fazekasmester, szentül kimondta, hogy tesz valamit a nyomorúsága ellen. Belebutult a gondolkozásba s míg ajkát rágva, a szoba egyik sarkában összekuporodva töprengett, hogy mit kellene kezdeni, kétségbeesett, szánalmas vonásokat öltött az arca s néha azon vette észre magát, hogy mert tehetetlen s mert végtelenül fáj, sajog benne valami: keservesen sír s könnye ráfolyik az agyagra. Mindenhez kellene egy kis pénz, valami kis tőke, kocsmához, szatócskodáshoz.

Mikor az asszony nehezen fuldokolva köhögött s panaszkodott, hogy a hátán megint átszúrták a hegyes vasat, elkényszeredve vánszorgott az ágyhoz. Mintha attól félne, hogy karjai között eltörik a gyenge kis test, magához ölelte az asszonyt, becézte, simogatta s szívéből kicsordult a sok kérdés:

- Fáj? Terke, édeske, nagyon beteg vagy? Megfordulsz, akarsz megfordulni? Mondj valamit.

Az asszony azt mondta: jaj! - de már gyöngén, inkább csak nyögött. Ilyenkor azután kitört a fazekasból a gyámoltalan féreg dühe. Nekirontott a falnak, verte az öklével, dühöngve, ordítva átkozta az istent, aki nem segít, az embereket, a sorsot, ezt a kutyát, ami az egyiknek szerencsét ad, a másiknak nem, pedig szenved, betegen nyög a jó kis felesége, hogy inkább venné el az isten!

Ezt egyszer mondta s megijedt mindjárt. Kezdte visszavonni eszeveszetten, remegve térdre esett az asszony mellett s jajgatott: - Nem, nem, uram Jézus segíts meg - s mint aki nagyon fél, lábujjhegyen ment az ágyig megnézni az asszonyt s megvigasztalódott, mikor meghallotta, hogy még nyög.

- Élsz, élsz, Terke? - Csupa merő szív lett az egész ember, megfogta az asszony kiaszott kezét s kérte nagyon szépen: - Ne halj meg.

Az asszony pedig lassan-lassan elkészült az élettel. Lehet, hogy nagyon jó orvosság a mustárszesz és a tormásecet, de neki nem használt. Künn gyönyörűen sütött a nap, teleszólta világosággal, forró sugárral a kis fazekasházat, de az csak benne maradt a gőzben, párában s valóságos felleg szállt föl az agyagból, mikor a forró fal beleadta a melegét. A nagy, vakító tűzgolyó fölhágott az emberek feje fölé, orgiát csaptak a fazekasműhely tetején a kis, eleven sugárvillámok, künn tombolt az élet, de a szegény kicsi asszony néha már egész napon át nem beszélt egy szót sem s mikor egy kis levest hozott át neki a pandúrkáplárné, előbb szét kellett feszíteni a fogait tompára vert késsel, hogy ajkai közé tölthessenek egy-két kanálkával. Olyankor a mester abbahagyta a munkát s érzéketlenül bámult maga elé. Mintha nagyon el lett volna foglalva a földdel meg az éggel, hol ezt, hol azt nézte s nem is pillantott az ágy felé. Ő maga is kezdett összeesni, az eleven, mindig dolgos kis emberke szédelgett, ha járt, ha kérdezték úgy felelt, hogy az ember bolondnak hitte s fejét előrenyomta a nagy gondja, meggörbítette egész testét.

Néha hiába nézett határozottan az asztalra vagy a székre, csak nagy, beláthatatlan szürkeséget látott maga előtt. Máskor önkéntelenül képeket rajzolt magának arról, hogy mi lesz vele, ha egyedül marad. Nekimeresztette szemét annak a pusztának, amelybe beleesett s órákig hallgatva húzódott meg az agyag mögött. Megrázkódott, ha az ajtót becsapták s vagy a szerszámait sorolta föl magában, vagy sorra megnevezte a falra akasztott néhány füstös, piszkos képet: Szűz Mária, Jézus, Ferencz József, Kossuth Lajos... Mindig félt, hogy máris elment az esze.

Egy este a pandúrkáplárné kijelentette, hogy itt marad éjszakára is. Ócska réklit hozott magával s az ágy lábánál foltozgatni kezdett.

- Baj van? - riadt fel a fazekas.

- Nem, maga csak gunnyasszon, Ignác, én majd lefogom szegénynek a szemét.

Ignác csak gunnyasztott, már nem is igen hallotta, miről van szó. Fellegbe veszett az elméje, elkalandozott, ide-oda olyan hülye formán, mintha egy pillanatig se lenne akkora úr, hogy visszaparancsolja magához. Most már elpártolt az asszony ágyától és belebódult a sötétbe, eltemette magát a nembánomságba s mint aki teljesen részegre itta az eszét, az agyát, a maga agyagvárába behúzódva, bárgyún leste, hogy mi lesz.

Éjjel kibotorkált az ajtón s a hűvös éjszakában újra meghányta-vetette azt a régi tervét, hogy vagy kocsmát nyit, vagy pedig valami kis szatócsboltba megy s az asszony ott ül majd a söntésben vagy a pudli mellett. Közben vásárol egy-két darab földet, talán majd egy lovat is.

Benn azalatt meghalt az asszony. A pandúrkáplárné elimádkozta: Segítse az isten a másvilágon jobban, mint ezen, mert itt sok baj, bánat, nyomorúság érte. Könnyű legyen fölötte a föld és irgalmas számára az égi kegyelem. Ámen.

A fazekas csak másnap tért igazán magához, addig semmit nem értett tisztán. Jóformán be sem engedték a szobába, pedig reggel föl akarta öntözni az agyagot, végre is nem megy, hogy az ember két-három napig semmit se dolgozzék.

Amikor azt mondták neki, hogy viselje csendesen magát s álljon be szépen az emberek közé, mindjárt a koporsó mögött, engedelmeskedett, mint a gyermek. Bárgyún nézett körül.

- Szépen énekel - azt jegyezte meg, amikor a kántor búcsúztatni kezdte tőle az asszonyt s a pap prédikációjára is elismerte: jó beszéd, reggelig is elhallgatná az ember, olyan szépen folyik a szájából.

Csak a nyitott sírnál tért magához.

Előbb körülnézett, kapkodott erre-arra, azután megvilágosodott az agya. Ellökte a sírásót, aki már dobálta le a gödörbe a földet s keserves jajgatással esett le a sír mellé. Köréje gyűltek az emberek s unszolták, hogy menjen el, de megütötte volna azt, aki hozzányúl. Nem tudott igazán sírni, csak tehetetlenül nyögött s hívta vissza az asszonyt. Most értette meg igazán, hogy elment. Nem is lehetett hallani egyebet, csak az ő hangját, a lélegzetüket is visszafojtották az emberek, hogy ne zavarják. Ő pedig nem vett észre senkit, beleesett az öntudatlanságba, gyönge kis teste vonaglott s mikor látta, hogy hiába jajgat, elkényszeredve nézett körül.

- Mi lesz? Mi lesz? - kérdezte azoktól, akik mellette álltak.

A pap egy marék földet dobott a gödörbe. Erre egy kicsit elgondolkozott, hogy vajon mire való ez s azután, mintha az volna egyetlen módja, hogy a feleségéhez jusson, gépiesen dobálta ő is a földet a koporsóra. Vonaglott, amikor lenn a mélységben dübörögve felelt vissza a deszka. Két erős legény elhúzta a sírtól, ekkor eszeveszett erővel tört ki belőle az indulat, úgy küszködött velük, mint aki utolsó lélegzetvételéért harcol; de ez sem tartott sokáig. Ellankadt, összeesett benne a féktelenség s míg lefelé vitték a temetői úton, magában motyogott:

- Terke, édeske, gyere vissza, ne menj el, jobb itt...

Másnap megkeresték a szomszédok.

Eljött a pandúrkáplárné is, meg akarta vigasztalni a szegény embert, de nem volt szükség rá. A fazekasmester már mosolyogva ment eléje, mintha el is felejtette volna a tegnapi napot. Míg az asszony szomorúan nézett körül az üres szobában, leült az agyag mellé s magyarázni kezdett. Csupa jókedv volt az egész kis görnyedt fazekas, míg egymásután meggyúrt az agyagból egy lábat, egy kezet, kiformált egy fejet s elmesélgette, hogy lesz azzal a kis munkával.

- Ez a keze, ugye, ez meg a lába, itt a feje. Hasonlít?

- Hogyne, Ignác, hogyne.

- No lássa. Ezt most már csak össze kell rakni szépen, tudja, csinosan összepasszoltatni az egészet. Rájön majd a köntös, így hullanak le róla a ráncok, így - mutatta a kezével, hogyan -, elsimítjuk, szépen elrendezzük az egészet s azután táncolunk. - Erre nevetett. - Táncolunk mellette.

Másnap, harmadnap még mindig ezt mesélte s már énekelt is, mikor úgy esett, hogy szépen összeállította az asszonyt.

A SZÍNÉSZ

Késő este volt már, mire a kocsi hazaérkezett az ifiúrral. Sok idő telt el a pakolással, meg egykét helyen az úton is megálltak a diákok egy kis borra, örömére a nagy napnak, amelyen örökre becsapták maguk mögött a nagy szürke ház kapuját. Amint aztán jöttek a keresztutak, amelyek közül az egyik elvisz Gerebenre, a másik Pásdra, a harmadik Berekbe, mindig kevesebb lett a kocsi. Utoljára egyedül maradt az ifiúr, Kosa Ferenc tekintetes úrnak a szép, nagy gyermeke, aki most már lehet minden, nyitva áll az útja, kezében van rá a papiros.

Az öregúr megropogtatta a gyerek kezét s elítélte magában az asszonyt, hogy úgy összevissza csókolja a fiát és még sír is boldog, mosolygó arccal. Mikor észrevette, hogy lassanként az ő szeme is megnedvesedik, amint a szép nagy, derék legényt nézi, elfordult s kibámult az ablakon, pedig semmi egyebet nem látott, mint a veranda vadszőlőfalát, csupa zöldet, ami éjjel fekete, egybefolyt a nagy, sötét világgal.

Mikor a háta mögött már nagyon beszédes lett az öröm, békétlenkedve vágta el az útját minden szerető szép szónak.

- Vacsorát adj, asszony, vacsorát...

Amikor már egy kis bort is ittak, akkor kiáltott egyszerre nagyon meglepve a fiára az öreg:

- Hát a bajuszkádat hová tetted?

Erre az asszony is rápillantott a fiára s összecsapta a kezét.

- Az bizony. Egész este éreztem, hogy valami idegenforma van benned. Mit csináltál? Talán beteg voltál s elhullott?

Az ilyen öregasszony mindig gyanakodik a betegségre, amely ott ólálkodik a fiatal, erős ember háta mögött s egyszerre csak lecsap rá. Ha nem öli meg, mert hát az mégsem megy úgy könnyen, megcsúfolja valahogyan. Letarolja a szép, göndör haját, teleszórja az arcát bibircsóval vagy egyéb kárt csinál benne.

A fiú azonban megnyugtatta őket. Előbb egy kicsit elpirult, azután azonban hamar kivágta a feleletet.

- Levétettem, hogy jobban nőjön. Nem, nem volt semmi bajom.

- No, hála istennek.

Sokáig az asztal mellett maradtak. Künn szitálni kezdett az eső, a lassú permeteg csendesen zizegett a tetőn s amint körös-körül mindenfelé lecsurgott a millió finom csepp, mintha elzárta volna a külső világtól a hombárszerű nagy falusi házat, aminek semmi formája, de az egész úgy, ahogy ott áll, csupa nyugalom, csupa jómód.

Mikor sokáig hallgattak, egyszerre a fiúhoz fordult az öreg s elmondta a nagy kérdést, ami mindig elkövetkezik, ha az ilyen nagy fiú kiszálasodik már a tanár urak keze alól s beindul az életbe, kezében egy nagy darab papirossal, amelyen sok okos ember a keze aláírásával igazolja, hogy aki megérdemelte, az érett.

- Aztán gondolkoztál-e azon valamicskét, hogy mi lesz belőled? Velem ne törődj, nekem mindegy. Doktor, prókátor... no, mi akarsz lenni?

- Színész leszek, erre határoztam magam.

Mindjárt lelohadt azonban a bátorsága és kapkodva kezdte el okát adni az elhatározásának.

- Nagy hajlamom van rá, nem is lehetek egyéb, szépen szavalok, mindenki mondta, az igazgató is... Gondoltam, hogy megharagszol érte, de képtelen vagyok lemondani...

Az öreg pipált, anélkül, hogy csak a szempilláit is megmozdította volna, az asszony pedig a varrást ölébe ejtve hallgatta a fiát. Nagy csend lett, ijesztő hangtalanság, ami telve van sejtelmes félelemmel, hogy mi következik rá. A lámpa körül az utolsó táncot járta egy szárnyas bogár s az öregasszony ollója, amint a keze reszketett, néha odakoppant az asztalhoz. A két öreg egymásra pillantott. Az ember rettenetes füstgomolyagot fújt a levegőbe, aztán meg a pipájával volt elfoglalva egy hosszú percig, nagyon szuszogott s azután beszélt, amikor már újra látták egymást a nagy füstben.

- Én, fiam, én haragudnám? Dehogy, az is pálya... Aki derék ember, az csak derék ember marad ott is... Ahogy akarod, nekem nincs szavam hozzá.

- Nincs?

- Dehogy van. Itt is vannak színészek, a kaszinó nagytermében. Anyád ismer közülük néhányat. Idejönnek szalonnáért meg túróért, meg hát, ami úgy akad itt-ott, egy kis maradék. Ezek szegény fráterek, az igazgatójuk se egészen jóravaló ember, hanem ezt nem azért mondom, hogy talán el akarnálak ijeszteni. Te nem ilyen akarsz lenni...

- Dehogy.

- Tudtam, fenn valahol Pesten, ugye? Oda is kell intelligens ember, a pénzkezeléshez, meg ilyesmihez... Csak aztán valahogy el ne számítsd magad, hogy ráfizess...

- Színész, apám, az nem kezel pénzt.

- Bizony, nem sokat... Persze, persze, hát te csak úgy játszani akarsz?

- Igen.

- Szép; az még szebb. Énekkel, vagy csak úgy? Különben az mindegy, a fődolog, hogy ott légy s kiképezd magad valami jó iskolában.

Addig is majd elnézünk ezekhez a szegényekhez is, itt ni. Jól játszanak. Néha anyád még az úton is mindig kacag rajtuk, amint hazafelé jövünk. Van közöttük egy nagyon jól nevelt, derék fickó. Úgy a magam korából való ember, ügyvédségig vitte s akkor csapott fel, mert a hivatása oda vonzotta. Azt mondja, hogy nagyon vágyott a színészségre. Most már szeretnénk bedugni valahová a telekkönyvhöz vagy a járásbírósághoz; nemigen megy a dolog. Azt mondják, hogy az ilyen embernek nincs maradása, az most már megy bolondjába erre, arra, nem lehet használni.

- Miket játszik?

- Mindenfélét, amit odaírtak neki. Nem rajta áll. Úgy táncol, ahogy fújják a literátus emberek. Majd megnézzük holnap. Asszony, mit játszanak holnap a színészek?

- Valami szomorút...

- Kell a kutyának.

- Sekszpirtől.

- Bánom is én... Hát majd holnapután. Pedig az az izé, az az ügyvéd ilyen szomorú darabokban szokott fellépni. Jó fiú szegény, megérdemelné, hogy ő is vígat játsszék. Az jobb lehet, ugye?

Mikor egyszer a határról jöttek be, a falu végén egy csomó cigánygyerek állta el a kocsi útját. Az öregúrnak tetszett ez a kellemetlen kis had, leszállt a kocsiról s diktált nekik, hogy mit csináljanak.

- Háromszor bukfencet, te kölyök, a levegőben, úgy; most háromszor kiáltsd el nekem: vivát! Most állj a fejedre, úgy...

Mikor továbbmentek, még mindig kacagott.

- Kis komédiások, azt kell nekik csinálni, amit én mondok, akárcsak a színházban, ha valami írófajta ember azt mondja, hogy itt vége a felvonásnak, hát vége. S az lehet aztán kellemetlen egy színészembernek, ha benne tart még az érzelem és nem kiabálhat tovább. Én már úgy vagyok vele, tudja az isten, hanem hát ez az én privát gusztusom, nem beszélek bele senkinek, hanem hát nem hiszek nekik. Nekem ne óbégasson kottából…