Csáji László Koppány

Fehér hunok nyomában
Ázsia szívében

Tündérek kihalófélben
Első könyv

[Második könyv: A hunok történelme és utódnépei
Harmadik könyv: Szemelvények Hunza szellemi néprajzkincséből]

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó
Bognár Antal
Király Farkas
Kovács Ildikó

Tördelőszerkesztő
Szondi Bence

A címlapon
A Nagar Királyság látképe Hunzából

© Csáji László Koppány, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 16 4

Támogatónk

Az e-könyv megjelenését támogatta a Nemzeti Kulturális Alap

Előszó az elektronikus (javított) kiadáshoz

A Tündérek kihalófélben három kötete fordulópontot jelentett az életemben, több szempontból is. Egyrészt ráirányította a figyelmemet a sztyeppei népek történelmére és néprajzára, másrészt az írás során, majd pedig az újabb és újabb kiadását indukáló, kedvező olvasói fogadtatás miatt rengeteg emberrel ismerkedtem meg, harmadrészt pedig azért, mert az a négy év, amit a hunzai terepmunkám előkészítésével, majd e könyv megírásával töltöttem (2000–2004) alapozta meg bennem az elhatározást, hogy tudományos igényességgel írjak. Evans-Pritchard szavai mélyen belém ivódtak: „Néha azt mondják, hogy bárki képes megfigyeléseket tenni és könyvet írni valamely primitív népről. Ez valószínűleg igaz, de egy ilyen mű nem sokat adna az antropológiának. A tudományban, ahogyan a mindennapi életben is, arra találunk rá, amit keresünk. Nem adhat válaszokat senki olyan kérdésekre, amiket nem is ismer. Ezért tehát az első fontos feladat az elméleti kérdések alapos tanulmányozása, még mielőtt terepmunkába kezdenénk. Tehát ismerni kell, hogy mire figyeljünk, hogyan lássunk, minek van jelentősége tudományosan. Alapvetően fontos, hogy felismerjük: a tények önmagukban nem bírnak jelentéssel. Ahhoz, hogy jelentőséget kapjanak, alkalmasnak kell lenniük az összehasonlításra, általánosításra (absztrakcióra). Nincs értelme vakon mennünk a terepre. Ahhoz, hogy valaki pontosan tudja, mit akar megtudni, először el kell mélyülnie a szociálantropológia tudományában.”[1] (ford. Csáji László Koppány) E gondolat is közrejátszott abban, hogy a 2000-es években elvégeztem a Pécsi Tudományegyetemen a néprajz és kulturális antropológia szakot, majd doktori fokozatot szereztem.

Néprajzkutatóként, kulturális és szociálantropológusként visszatekintve a Tündérek kihalófélben köteteire, elméleti és módszertani szempontból nagyon sok részt átfogalmaznék, átírnék, beledolgoznék egyéb szakirodalmi munkákat[2] annak ellenére, hogy a tények és adatok, amelyeket 2004-ben leírtam, változatlanul hitelesek, vállalhatók (mint az akkori tudásom lenyomatai). Azonban egy jelentősebb átírás, újabb (pl. az azóta született vagy akkor kimaradt) szakirodalmi munkák, tudományos elemzések felhasználása/bevonása révén már valójában egy új könyv születne. Ezért döntöttem úgy, hogy csak kisebb hibajavításokat, értelmező jellegű kiegészítéseket végzek a három köteten, és az elektronikus, e-könyvként történő, 2022-es kiadáshoz külön előszót írok. Ha nem érezném úgy, hogy a kötet adatai, gyűjtőmunkám eredményei hitelesek és mindmáig érdeklődésre tarthatnak számot, nem járultam volna hozzá az új, elektronikus kiadáshoz. Kérem azonban, hogy elnézően olvassák a művet, hiszen az akkori (28–31 éves) szerzőtől nem volt elvárható a később megszerzett tudományos tudás elméleti és módszertani ismereteinek alkalmazása. Mind az útleírás (I. kötet), mind a hunok sokszálú történelmét áttekintő II. kötet, mind pedig a Hunzában folytatott terepmunkám tanulságait tartalmazó III. kötet ismeretterjesztő munka, és nem a szűkebb értelemben vett tudományos szakirodalom.

Abban, hogy a hunok népességtörténelmére koncentráló középső (II.) kötet máig megállja a helyét, komoly szerepe volt Erdélyi István professzor úrnak, aki 2002-től 2004-ig rengeteg időt szánt arra, hogy az egyes fejezeteket átbeszélje velem, a rá jellemző precizitással szakmai lektorként átfésülje a szöveget, és javításokat javasoljon. Számomra olyan volt az egyeztetéseinkkel töltött három esztendő, mintha témavezetőm lett volna egy PhD-oktatáson. Régészként és történészként olyan kérdésekre is ráirányította a figyelmemet, ami felett egyébként átsiklottam volna. Rendkívül hálás vagyok neki azért, hogy bevezetett a hun-kutatásba és a sztyeppetörténetbe. Az e-könyvként történő kiadást a 2020-ban elhunyt mesterem emlékének szeretném ajánlani.

Pakisztáni és indiai terepmunkáim után figyelmem a tágabb értelemben vett sztyepperégió népességtörténetét, történeti néprajzát tovább kutatva a sztyeppe középső szakaszára (a Volga és a Jenyiszej folyó közötti térségre) terelődött. Ebben komoly szerepe van az Erdélyi István által nekem bemutatott – Magyarországon akkor még ismeretlen – Szergej Botalov orosz régésznek és történésznek, aki egyik legjobb barátommá vált. Az ő meghívására utaztam a Kazak-sztyeppe északnyugati régiójába, az Urál-hegység déli és középső térségébe, a Volga–Káma vidékére és Baskíriába, továbbá az orenburgi terület sztyeppéire. Hosszú utazásokat tettünk, és hatalmas anyagot gyűjtöttem az évek során. Ezekből írom immár egy évtizede a Kincses Urál című monográfiámat. A 2009 májusában Szergej Botalov által felfedezett régészeti lelőhely (az Uelgi-tó partján) mára a korai, VIII–X. századi magyar történelem és a keleti magyarság kutatásának új dimenzióját nyitotta meg, és nemcsak az orosz és magyar, hanem a nemzetközi régészszakma fókuszába is került. Magyarként én jártam ott elsőként, a felfedezést követő évben, 2010-ben, majd 2012-ben és 2013-ban is. Már 2010-ben több száz fotót készítettem a gazdag leletanyagról, és újra meghívtam Magyarországra és Erdélybe Szergej Botalovot előadást tartani. Szergej az Orosz Tudományos Akadémia és a Dél-Uráli Állami Egyetem egyik vezetőjeként a korai magyar történelem kutatásában mérföldkövet jelentő ásatásokat végzett, nem csak Uelgiben. Az Uelgi ásatásokról megjelent első magyar nyelvű írását én fordítottam le egy tanulmánykötetbe 2011-ben.[3] Felismerve azt, hogy a régészszakma számára korszakos jelentőségű feltárásról van szó, felkerestem az MTA Régészeti Intézetének akkori igazgatóját, Bálint Csanádot, aki egy fiatal kollégájához, Türk Attilához, a Szegedi Tudományegyetem régész doktoranduszához irányított. Attila rögtön felismerte a leletek jelentőségét, és azóta nemcsak a Magyar Tudományos Akadémia által 2012-ben létrehozott Magyar Őstörténti Témacsoport (jelenleg: Magyar Őstörténeti Kutatócsoport) vezetője, hanem a Pázmány Péter Katolikus Egyetem régészeti tanszékének vezetője is. Mivel nem vagyok régész, összeismertettem Szergej Botalovval, 2013-ban már együtt utaztunk a helyszínre, és vettünk részt interdiszciplináris nemzetközi konferencián Sadrinszkban, Cseljabinszkban és Uelgiben. Ennek hatására indult újra a nyolcvanas évek elejétől több évtizedre megrekedt magyar–orosz régészeti együttműködés, ami azóta sok szálon fut, és kitűnő szakmai kezekben van. A Magyar Televízió részére 2014-ben Szergej Botalovval és Türk Attilával már közösen készítettünk dokumentumjátékfilmet az Uelgi ásatásokról.

Türk Attila mára e korszak kutatásának nemzetközi hírű, meghatározó alakjává vált. Már 2012-ben elvittem az Uelgi-tóhoz az akkor frissen végzett fiatal régész barátomat, Makoldy Miklóst is, aki azóta a Magyarságkutató Intézet Régészeti Intézetének vezetője lett. Régész barátaimmal folytatott beszélgetéseim (és vitáim), majd a 2012–1014 között az ISZKI Genetikai Laboratóriumvezetője (Pamjav Horolma) által létrehozott interdiszciplináris kutatócsoport szociálantropológus tagjaként folytatott kutatómunka révén a figyelmem egyre inkább az etnicitáskutatás felé terelődött. Ezt hasznosítottam a hunokról és a hunzakutokról szóló későbbi írásaimban is, amihez nagy segítség volt, hogy a Tündérek kihalófélben című könyvem eljutott Hunzába, és a világháló lehetővé tette, hogy kutatásaimat az online térben és az elektronikus kommunikáció segítségével is folytassam. Hároméves munkával készítettem el a hatalmas terjedelmű archaikus hőseposz, a kirgiz Manasz műfordítását. Ez a mű néprajzi kincsesbánya: olyan ablakot nyit a sztyeppei lovasnomád világra, amely a régészeti leleteknél élőbb, a történeti forrásoknál pedig igazabb, hiszen önmagukról mondták és őrizék meg e tudást évszázadokon keresztül az énekmondó specialisták, a manaszcsik. A lovasnomád világ népességtörténeti folyamatairól, gondolkodásáról, habitusáról, értékrendjéről és bonyolult etnikai csoportképző elveiről írtam A sztyeppei civilizáció és a magyarság című kismonográfiámat. Rendkívüli népszerűsége mutatja, hogy e kérdés nemcsak a szakmát, hanem a nagyközönséget is érdekli.

Az előbbiekben ismertetett tanulmányaimnak és újabb kutatásaimnak köszönhető, hogy 2007-től a Napkút Kiadó újonnan indult, Ómúltunk Tára című tudományos ismeretterjesztő kismonográfia-sorozatának szerkesztője lettem, és olyan tudósok munkáit gondozhattam, mint Cvetelin Stepanov, a nemzetközi hírű bolgár bizantológus, akinek nálunk megjelent munkáját (Lovasnomád birodalmak és városlakók) a következő évben a neves BRILL Kiadó adta ki angolul, csakúgy, mint már említett Szergej Botalov két könyvét és Olekszij Komar ukrán régész nagymonográfiáját. Az általam szerkesztett művek szerzői között meg kell említenem Veres Péter történészt és néprajzkutatót, aki a magyar őstörténeti kérdések elismert szakértője (a Magyar Tudományos Akadémia – ma már nyugalmazott – főmunkatársa), és Ajbolat Kuskumbajev kazak történészt, aki a keleten maradt magyarság kutatásának neves képviselője. Két kötetet is publikált a sorozatban Erdélyi István professzor úr (egyiket édesanyja családnevén, Petrik István néven). A teljesség igénye nélkül kiemelem még a populáció- és filogenetika neves képviselőjét, Pamjav Horolmát, és a magyar régészet egyik nagy alakját, Fehér Gézát, továbbá Szathmári Botondot, Barta Zsoltot, Szultan Katancsijevet. Az általában több kiadást is megélt kötetek közül jónéhány mára a hazai egyetemi oktatás segédanyagává vált. A sorozat köteteinek jó része e-könyvként elérhető.[4]

A Hunza-vidék tanulmányozását nem zártam le e kötetek megírásával, de a későbbiek során szűkebb témára fókuszáltam. Ilyen volt például az északnyugat-indiai rabarik és rádzsputok között végzett kutatóutam. Az online kommunikáció, és újabb terepmunkám során hunzai ismerőseim segítségével sikerült kontextusba helyeznem sok olyan adatot, amit vagy nem értettem megfelelően, vagy amire nem figyeltem fel korábban. A hunzai központi könyvtár (Karimabadban) a Tündérek kihalófélben című munkámat is megszerezte, és angol nyelvű cikkeimet a helybeliek nagy örömmel és megelégedéssel olvasták. A Pécsi Tudományegyetem Néprajz – Kulturális Antropológia Tanszékén szereztem BA, MA diplomát, majd PhD fokozatot, így az ismeretterjesztő és útleírás jellegű munkáim után tudományos elemzéseket is publikálhattam. Azoknak, akik a Tündérek kihalófélben vaskos köteteinek olvasása felkelti az érdeklődését, és szívesen olvasnának részletesebb, tudományos elemzéseket is e témáról, kiemelek tudományos publikációim közül néhány, a témához kapcsolódó írásomat:

Csáji, László Koppány (2011): Flying with the Vanishing Fairies. Typology of the Shamanistic Traditions of the Hunza. American Anthropological Associacion (AAA) Anthropology of Consciousness 22(2): 159–87.

Csáji László Koppány (2012): Cтепная цивилизация и регион урала. Uсследовательские направлния и возможности в ходе комплексного историко-этнографического изучения степныхскотоводов-кочевников и других постоянно связанных с ними земледельческих народов. Part II. Chelyabinskij Gumanitarij Vol. 8. (17), Rossijskaya Akademia Nauk, Uralskoje Otdelenie – Gumanitarnih Nauk, 2012 (u.p.)

Csáji László Koppány (2013): About the role we could imagine for the White Huns (Hephtalites/Var-Hiuns) in the ethno-cultural roots of the Hunza’s current population, and placing the Hunzakuts’ shamanic practicies within the Eurasian shamanic repertoire. Was Hunza a refuge of the White Huns? In: Sergey G. Botalov – Nikolay N. Kradin – I. E. Ljubanskij (eds.): The Hun Forum. (Origin and identification problems of the Eurasian Huns culture). Ministry of Education and Science of the Russian Federation, South Ural State University, South Ural Branch of the Institute of History and Archeology of the Ural Branch of Russian Academy of Sciences, Chelyabinsk, 2013: 384–404.

Csáji László Koppány (2013): Была ли Долина Хунза прибежищем белых гуннов? In: С. Г. Боталов (главный редактор), Н. Н. Крадин – И.Э. Любчанский (ред.): Гуннский Форум. Проблемы происхождения и идентификации културы евразийских гуннов. Министверство Образованияи Науки Российской Федерации – Южно-Уральский Государственный Университет – УрО РАН Южно-Уральский Филиал Института Историии Археологии, Челябинск, 2013: 404–440.

Csáji László Koppány (2014): Etnográfia a föld alatt? Mivel járulhat hozzá a szociál- és kulturális antropológia a régészet etnicitásolvasataihoz és a társadalomtudományokkal közös diskurzushoz? [Ethnography underground? How can social and cultural anthropology contribute to readings of ethnicity in archeology and discourse shared with the social sciences?]. Századvég 73(3): 69–99.

Csáji László Koppány (2018): Ethnic Levels and Ethnonyms in Shifting Context: Ethnic Terminology in Hunza (Pakistan). In: Hungarian Historical Review 7(1): 111–135.

Csáji László Koppány (2018): A sztyeppei civilizáció és a magyarság (negyedik, bővített, javított kiadás, e-könyv). Budapest: Napkút Kiadó, 2018

A most e-könyvként megjelenő Tündérek kihalófélben egy hosszú kutatómunka eredménye, és egyben első lépés az egyre fókuszáltabb, alaposabb tudományos munkák felé. Szeretettel ajánlom e háromkötetes írást mindazoknak, akik a világ e máig alig ismert térségének kortárs világába és múltjába kívánnak bepillantani, vagy a hunok történelmére, lehetséges utódaikkal kapcsolatos elméletekre kíváncsiak.

Budapest, 2022. január 9.

Csáji László Koppány

Tisztelettel adózva Sass Flóra
és Stein Aurél emlékének

Bevezető

„Caput Nili Quaerere”

Caput Nili Quaerere – „a Nílus forrását keresni” –, ezt a kifejezést használták a XVIII. század végétől a lehetetlen vállalkozásokra,[5] kissé gúnyos módon, de alapvetően találóan.[6] A Francia Tudományos Akadémia akkoriban eleve kizárt a támogatások köréből három témát: a perpetuum mobile megalkotását, Atlantisz felkutatását és a Nílus forrásának keresését. A Brit Királyi Földrajzi Társaság azonban szkeptikusan, de fogékony maradt a „megoldhatatlan” probléma iránt.

Ugyanis a Nílus forrásának kérdése – egyébként mindmáig – tudományos viták középpontjában áll.[7] A Kék-Nílusról viszonylag kevés vita van: az Etióp-felföldön megtalálták a forrását, a Tana-tavat és az azt tápláló fő forrást,[8] illetve később feltárták vízgyűjtő rendszerét is.[9] Azonban a jelentősebb[10] Fehér-Nílussal más a helyzet: északról Szudán áthatolhatatlan vidéke (a gyilkos Szudd-mocsarak), keletről a vad maszáj, turkana és egyéb törzsek, a szuahéli partvidék rabszolga-kereskedői álltak a felfedezők útjába, nyugatról a Kongó-vidék őserdei, a Viktória-tó mentén a Buganda Királyság és egyéb harcias törzsek; mindenütt mostoha egészségügyi és terepviszonyok, harcok, járványok, vadállatok. Hérodotosz és egyes bennszülöttek meséi nyomán sokan úgy vélték, a Nílusnak nincs is forrása, mert egy tóból ered, amit utóbb a nagy Nyaszának, azaz szuahéli nyelven „a Tó”-nak neveztek és beltengernek hittek a XIX. század második feléig. Ekkor léptek első ízben fehér utazók Kelet-Afrika belsejébe, bár a kontinensrész viszonylagos feltárása is csak Teleki Sámuel és H. M. Stanley századvégi felfedezéseivel fejeződött be.[11]

Mindenesetre a XIX. század végén úgy tűnt, hogy John Hanning Speke először Richard Burton oldalán (1858) sikertelenül,[12] majd James Augustus Grant társaságában (1860–63) mégis felfedezte a „lehetetlent”, és rámutatott az általa felfedezett Viktória-tóra, illetve az abból kiömlő Ripon-vízesésre, amelyet Ugandában azóta is a Nílus forrásaként mutogatnak.[13] Szenzáció volt. Így dőlnek meg a tudományos tabuk és megdönthetetlennek hitt tézisek. Legalábbis ezt gondolták.[14] A Nílus titka feltárult.

Kevesen tudják, hogy ugyanebben az időben – 1861–62-ben – magyar feleségével, Sass Flórával oldalán egy brit arisztokrata, Samuel White Baker a veszélyesebb és hosszabb úton, északról közelített a Nílus forrásvidékéhez. Onnan, amire korábban azt mondták: lehetetlen vállalkozás.

De ki is volt ez a magyar asszony? Sass Flóra az 1848–49-es szabadságharc után családjával a Balkánra, Törökországba menekült magyar leány volt, akit a törökök, hogy a menekültek „költségét fedezzék”, több társával együtt Vidin városában eladtak rabszolgának. Szerencséjére egy, a Balkánon vaddisznóra vadászgató brit arisztokrata, Samuel White Baker, aki egyébként ekkor elhunyt feleségét gyászolta, hirtelen felindulásból licitált rá, és megvásárolta a gyönyörű nőt. Később felszabadította, sőt feleségül vette. Néhány év múlva Baker és Flóra elhatározták, hogy részt vesznek a Nílus forrásának felkutatásában, és saját expedíciót szerveztek 1861-ben. Baker szerencséjére – hiszen később többször is Sass Flóra mentette meg az életét és biztosította a továbbutazás lehetőségét – magával vitte a nagy útra magyar hitvesét. Először az Etióp-magasföld nyugati oldalán végeztek pontos kutatásokat, és feltárták a Kék-Nílus vízrendszerét. Majd újabb egy évig utaztak, közben átvágtak az addig áthatolhatatlannak tartott Szudd-mocsarakon. Flóra nemegyszer harcoló népeket, törzseket békített meg. Viszontagságos útjukon megesett, hogy a mocsári láz gyötörte őket, máskor kényszerűen ökrök hátán utaztak, megint máskor az embereik ostoba (kapzsi) bennszülött vezetőjük miatt szétszéledtek. Ott álltak egyedül, Afrika ismeretlen szívében.[15] De nem adták fel. A házaspárt még egy elefántcsorda is megkergette, mire végre elérték a várva várt vidéket, Afrika nagy tavainak térségét, eljutottak hát a Nílus valódi forrásvidékéhez. Itt, a világ végén azonban találkoztak[16] a megdöbbent Speke és Grant örömittas csapatával, akik a világ nagy felfedezőinek kijáró dicsőségért folytatott küzdelemben alig néhány héttel előzték meg Bakert és Flórát: nem sokkal előttük ugyanis ők már felfedezték „a Nílus forrását”[17] a közelben.

Mégsem keseredett el sem Sass Flóra, sem Baker, és nem is voltak féltékenyek kollégáik – mellesleg régi barátaik – teljesítményére. Sass Flóra és Baker a kutatást 1863-ban is tovább folytatta, és 1864. március 4-én egy további nagy tavat fedeztek fel a rejtélyes Hold-hegység, a több mint ötezer méter magasra nyúló, hófödte Ruwenzori oldalában – Albert-tónak nevezték el;[18] majd felfedezték a Murchison-vízesést, és igazolták a tavak és a Nílus vízrendszerének összefüggéseit. A nagy tavak láncolatából arra következtettek, hogy a Nílusnak nem egy forrása van, hanem több, sőt szinte megszámlálhatatlan. Csak 1865-ben, iszonyatos viszontagságok árán tértek haza, azonban teljesítményük viszonylag hidegen hagyta a „tudományos” közvéleményt, mivel előttük Speke és Grant csapatát már fejedelmi ünnepségek között fogadták Londonban mint a kérdés megoldóit, és máig a Nílus forrásának felkutatóiként,[19] a világ leghíresebb felfedezői között tisztelik őket.[20] Mr. Baker és Flóra teljesítménye nem lett világszenzáció, pedig a Nílus-forrás kérdésének mélyebb megértéséhez vezet el minket.

Később, 1889-ben egy Henry Morton Stanley nevű utazó látogatott a vidékre, és megtalálta a Ruwenzori déli oldalán az Edward-tavat, ezzel a Nílus harmadik nagy forrástava is felfedezésre került. De akkor hol is van a Nílus forrása, merült fel ismét a kérdés. A későbbi eredmények a századfordulóra a kutatókat ismét elbizonytalanították, és ma már pontosabbnak tartják, ha a Nílus forrásának kérdését azzal zárjuk le, hogy az egyenlítői Afrika nagy tavaiban (elsősorban a Viktória-tóban, de az Edward- és az Albert-tóban is) és az azokba ömlő több kisebb-nagyobb folyóban kell keresni a Nílus fő eredetét. De hogy hol, melyiket tarthatjuk a Forrásnak, azt lehetetlen eldönteni![21] Mindennek ellenére Tanzániában, Ugandában, sőt még Burundiban és Ruandában is a bennszülöttek több forrást a külföldieknek máig úgy mutogatnak, mint a „Source du Nil”, a „Nílus forrása”.[22] Erről könnyen meggyőződhetünk, ha kirándulunk a vidékre, és végighallgatjuk a turistákból élő néhány tucat ember lakonikus, de annál határozottabb kinyilatkoztatását. Melyik lehet az igazi? Aki ma arra jár, nem győzi a Nílus forrásait számba venni… Létezik egyáltalán ilyen? Vagy mindegyik többé-kevésbé forrása a Nílusnak? Az egyre alaposabb ismeretek, felfedezések – először úgy tűnt – közelebb vittek a megoldáshoz, majd a kirajzolódó válasz képe ismét szertefoszlott.

Egy biztos: Sass Flórát már-már elfeledte a történelem és talán még saját hazája is. Könyvemmel részben neki szeretnék emléket állítani.

Mindez az expedíciós metafora ugyanakkor szerintem magának a tudományos kutatásnak, azon belül az őstörténet-kutatásnak is,[23] továbbá a hunokkal, a fehér hunokkal kapcsolatos kutatásnak, sőt saját kutatásaimnak is metaforája lehetne. Caput Nili Quaerere – számomra: a hunok utódait keresni…

Bár magamat nem tartom őstörténet-kutatónak, és a fehér hunok esetleges utódnépeivel, nyomaikkal kapcsolatos kutatásom is a viszonylag száraz, leíró és történeti néprajzi eszközöket alkalmazza alapvetően, jelen könyvemben kifejtem az elismert, tudományos közvélemény álláspontját (álláspontjait) és részben saját véleményemet is a fehér hunok történelmi jelentőségével, szereplésével kapcsolatban. Amit ezzel a könyvvel és a helyszíni kutatásaimmal szeretnék elérni, az az, hogy olyan „kutatóárkot” ássak a közép-ázsiai és belső-ázsiai térség határán a hegyvidék népeinek lakóterületén, amely néhány új adalékkal, információval megalapozhatja a későbbi kutatásokat, mivel hírt hoz egy távoli, de számunkra nagyon is érdekes területről. Egy korábbi könyvem[24] előszavában írtam, hogy az a könyv sem átfogó, nem enciklopedikus mű, hanem csak egy „olajág”, amely hírt hoz az ismeretlenből. Ezt erről a könyvről is elmondhatom. A lejegyzett és összegyűjtött adatokból következtetéseket nemigen vonok le (ezt diktálja a tudományos kutatások iránti alázat is), új elméleteket nem gyártok, mivel nem is feladatom. Mégis, reményeim szerint rengeteg újdonsággal szolgálhatok nemcsak az érdeklődő olvasó, hanem a szakmai közönség számára is. A leíró jellegű közlésnél tovább azonban nem léphetek, mivel az már más jellegű, átfogóbb kutatást igényelne, az én szakterületem, a „megközelíthetetlen” helyeken végzett feltáró terepmunka és néprajzi, főleg az ún. szellemi néprajzba, kulturális antropológiába sorolható gyűjtés kereteit az összehasonlító elemzések lényegesen meghaladnák. Továbbá nem is kívánok beleavatkozni a már eddig is nagy erőkkel folyó őstörténeti küzdelembe. Csak jó szerencsét, kitartást és igaz hozzáállást, alaposságot kívánhatok a küzdő feleknek!

A fehér hunok kutatását tehát korántsem őstörténeti okokból folytattam,[25] hanem azért, mert az oly sokat emlegetett „európai” hunok mellett egy méltatlanul „elfeledett” hun néprész „kegyeleti jogait” kívántam azzal segíteni, hogy új vizsgálatokkal a hegyvidéki népek kultúrájában esetleges utódokat vagy utódmotívumokat kutatok fel. Sokak szerint ez a kérdéskör és ezek az adatok korántsem érdektelenek a magyar őstörténet számára sem.

A kortárs hazai és nemzetközi tudományos közélet mára szinte teljesen egységes álláspontra került abban a kérdésben, hogy a hunok Belső-Ázsiából nyugatra, Európa felé vándorlásuk során több ízben éltek meg „leágazást”, néprészek „leszakadását”, mások „beolvadását”. Ebben a folyamatban a hsziungnu eredetű, Közép-Ázsia területén élő hunok a IV. századra – ismét – két fontos részre szakadtak: a Balambér vezetésével Európára özönlő hunokra és a mai Afganisztán, Irán, Türkmenisztán, Pakisztán és India felé törő hunokra. Ez utóbbiakat nevezzük ’hjun’ és több más néven is. Egy ugyanilyen nevű hjun törzs alkotta a var–hjun törzsszövetség egyik vezető rétegét, amely szövetség nem csupán a keleti, Zsuanzsuan Birodalomnak alkotta vezető törzseit, hanem a Közép-Ázsiába az Altaj és Dzsungária felől benyomuló var–hjunoknak (uarhun törzsszövetségnek) is. A Kr. u. V. század közepétől a Heftalita-dinasztia uralma alatt hatalmas világbirodalmat kiépítő var és hun törzsek (heftaliták/varhjunok) pedig már ókori források alapján is sokszor „fehér hunok” név alatt jelennek meg, tehát az elnevezés korántsem új keletű.

Bár a történészek számára ez – mára már – úgyszólván triviális, a nagyközönség a hunok ezen ágának létezéséről mit sem sejt (néhány különlegesen érdeklődő olvasót kivéve). A néprajzi és kulturális antropológus szakma meg a történészek, régészek, nyelvészek párbeszéde pedig egyelőre igencsak gyerekcipőben jár ebben a kérdésben, így a mai állapotok adatai feldolgozásra sem kerültek a fehér hunok és rokon törzseik kutatásával kapcsolatosan. Így hát ennek a hun eredetű néprésznek társadalmát és kultúráját kutatni indultam Pakisztán, Afganisztán és Kína határvidékeire, illetve a kínai Hszincsiang ujgur tartományban a Tarim-medencébe (Kasgár, de főleg Kucsa környékére). A fehér hunok (varhjunok) a későbbi európai avarok szempontjából is fontosak, ugyanis úgy tűnik, hogy a Zsuanzsuan Birodalom türkök általi Kr. u. 552–555 közötti meghódítása után a zsuanzsuan eredetű és/vagy Kr. u. 557–558 között a türkök és perzsák szövetsége által megdöntött Heftalita Birodalomból eredő varhjun törzsek zöme is a nyugati vándorlás mellett döntve Európában a későbbi avarok vezető néprészét alkották. Így a fehér hun történelem és az uralkodó társadalmi, törzsi rétegek a hunok és az avarok közötti egyfajta „összekötő kapcsot” jelenthetik számunkra.

Másik célom az volt, hogy felhívjam a figyelmet a hun történelem ezen, kevéssé ismert szakaszára.

A fehér hunok nyomainak, esetleges utódainak felkutatását vagy hun eredetű szokások, motívumok, néprészek feltárását először én magam is lehetetlen vállalkozásnak gondoltam,[26] majd az egyre több adat, ismeret, más kutatóútjaimon szerzett tapasztalat,[27] végül pedig a komoly nehézségek árán elért helyszíni felfedezések mégis bizonyos reményekkel kecsegtettek. Nagyon fontos azonban ilyen helyzetben az óvatosság, hogy a felfedezni vélt kulturális elemeket az adott téma szaktudósai vizsgálják majd meg.

Az egyre aprólékosabb kutatás és utómunka során kiderült, hogy ami eddig tisztán látszott, az csak „tükör általi, homályos” kép volt, megint majdnem minden mozaikkockákra esett szét, és a viszonylagos bizonyosság is az elérhetetlennek tűnő távlatokba siklott, mint valami tudományos „fata morgana”. Itt nemcsak arra gondolok, hogy rögtön az elején kiderült, a hunzakutokat már mások „felfedezték” mint a fehér hunok valószínűsített utódait, sőt minket néhol Hunza-földön úgy fogadtak, mint „hun testvéreiket”, hiszen John Clark amerikai néprajzkutató így „világosította fel” őket egy-két éve, holott korábban – beszámolójuk szerint – sejtelmük sem volt arról, hogy kik azok a hunok. Azonban nem John Clark találta ki a hun utódlás státuszát: már jóval korábban, René Grousset is írt arról, hogy a hunzakutokban a fehér hunok egy csoportját kell keresnünk.[28]

Úgy tűnt, a felfedezés dicsőségét elfeledhetjük. Aztán kiderült, hogy a néprajzi gyűjtések csak részlegesek, egyes területeken és elzártabb néprészek között hiányoznak; kiderült továbbá, hogy az itt még élő samanizálással kapcsolatban kutatás lényegileg nem folyt, vagy legalábbis nem kellő mélységben;[29] és a hunzakutok körében végzett feltárások lényegileg nyelvészeti és tárgyi-néprajzi adatokat tártak fel, a szellemi néprajz és a népzene körében a kép igencsak hiányos.[30] A távoli, nehezen megközelíthető helyeken pedig jóformán egyáltalán nem kutattak. A Karakorum–Pamír–Hindukus összeölelkező nyúlványait néhány hónap alatt 2001 szeptemberéig keresztül-kasul bejárva végül is harminchárom órányi adásminőségű filmanyaggal, ezer diafelvétellel és megannyi digitális felvétellel, háromszáz oldalnyi kéziratos jegyzettel, ötórányi gyűjtött népzenei anyaggal és többórányi riportanyaggal, továbbá jó néhány – apróbb – tárggyal, néprajzi érdekességgel tértünk haza. A Magyarországon e térségről rendelkezésre álló ismeretek (főleg az ott még élő samanizálás és az ehhez kapcsolódó hiedelemvilág tárgykörében) ezzel jelentősen kibővültek. A főleg szellemi néprajzi, kulturális antropológiai gyűjtéseim eredményeként hazahozott anyagnak leíró és nem összehasonlító jellegű feldolgozására, rendszerezésére[31] vállalkoztam ebben a könyvben.

A helyszíni kutatásaink azonban a hunzai lakosság hun eredetével kapcsolatos kérdéseket jelentősen bonyolították. Ma úgy tűnik számomra, a burusaszki nyelv és a nép döntő többsége valószínűleg „őslakónak” tekinthető a Karakorum hegységben, és a hunok legfeljebb csak későbbi, uralkodó rétegként vagy arisztokráciaként (hódítóként vagy betelepülőként) „települtek rá” erre az „ősnépre”, amelynek nyelve egyébként a nyelvészek szerint semmilyen más nyelvvel nem rokonítható; a számbelileg lényegesen kevesebb hunok ezt átvették, mint ahogy a helyi kultúra egy jelentős részét is. A felmerült kérdésre – a hunok utódai-e a hunzai emberek – a válasz tehát, ha találnánk is lényeges közös pontokat, valószínűleg: igen is, meg nem is. Ezt a választ azonban valószínűleg különböző arányokkal más törzseknél is megadhatjuk a kérdésre, így talán a ’sina’ nép és a ’kovárok’ esetében is.

Az egyes kutatási eredmények, amelyekről ebben a könyvben bőven olvashatunk, tehát korántsem mutatnak ki „tiszta” hun rokonságot; pontosabb lenne, ha először a hun, a burusó (burusaszki nyelvű hunzakut), sőt más környező népek kultúrájának interferenciáit keresnénk, azokat próbálnánk később szétválasztani – ha lehet –, és kideríteni, hogy melyikben vélhetünk hun elemeket. Igaz, szinte lehetetlen a kultúra egyes elemeinek (lovaspóló, egyes népmesék, mítoszok, koponyatorzítás) hun eredetét kutatni vagy megerősíteni, így magának a burusó, kovár vagy más népek kultúrájának ilyen vagy olyan eredetét is. Ugyanis talán minden nép eredete sokszálú. Rájöttem, hogy amit találtam, az sokkal bonyolultabb problémát vet fel, mint ahogy John Clark és René Grousset gondolta, akik a burusókban a hunok utódait látták. Azonban meghökkenésemnek itt még nem volt vége. A ’sina’ és a Yarkhun folyó vidékén élő ’kovár’ (’kho-var’), továbbá a hunzakutokkal rokon ’nagar’ nép körében végzett kutatások alapján az merült fel, hogy a hunoknak nem egyetlen lehetséges utódnépességét kell keresnünk, ahogy eddig gondolták a helyszínen kutatók, hanem egyes népekben a hun kulturális elemek különböző mértékű továbbéléséről, átalakulásáról és akár egy-egy rétegben, törzsben, nemzetségben hun vérségi eredetről is beszélhetünk. A karakorumi, pamíri hunok feloldódása vagy, ha úgy tetszik, továbbélése[32] tehát több síkon és nagyon bonyolultan értelmezhető kérdéssé vált, hiba lenne a hunzakutok vagy a nagarkutok számára kizárólagosítani a kutatási fókuszba kerülés „kiváltságát”, mint ahogy aggályos lenne bármelyik népre rámutatni, hogy „na, tessék, ők a hunok utódai”. Azonban a hunok kora középkori jelenléte a térségben tény, és a jelenkor néprajzi adatai azt mutatják, hogy van keresnivalónk a hunokkal kapcsolatban itt is, a jelenben is. A hun utódlás kérdésfelvetése tehát az új adatok tükrében sem elvethető kutatási terület, és véleményem szerint ez már önmagában is eredmény.

Így a Nílus forrását keresni kifejezés számomra új értelmet kapott, és talán magukra a tudományos igazságokra is érvényes tanulságokat olvashatunk ki belőle.

Művemben a lehetőségekhez mérten a dolog egyszerűbb (biztosabb) oldalát ragadtam meg: a nagyrészt leíró jellegű (néprajzi-földrajzi-zenei) kutatási eredmények mellett bemutatom egy könyvben a fehér hunokról (és amennyire szükséges, magukról a hunokról) a tudományos világ jelenlegi „alapismereteit”, a szaktekintélyek[33] viszonylag nagy forrásanyagából összegyűjtve. A vita, a kételkedés vagy a komolyabb kritika jegyei nélkül (hiszen a történettudomány és főleg a történelmi forráskutatás és -kritika nem a szakterületem) az elismert régész, történész, nyelvész és más kutatók véleményeiből, állításaiból összegyűjtött kötet annyiban azonban mégis jelentős, hogy a kérdést a XXI. század küszöbén rendelkezésre álló adatok alapján viszonylag röviden, de sok adattal összefoglalja.

A hunzakutokkal kapcsolatban pedig főleg azt törekedtem torzításmentesen közreadni, amire a helyszínen ráakadtam (szokások, mesék, samanizáló rítusok, kellékek, mitológia), hogy ezzel a résszel is hozzájáruljak azon bátrak munkájához, akik veszik a fáradságot, és ezzel a talán kényes,[34] de mindenképpen nehéz területtel kezdenek foglalkozni, és a modern tudományosság jegyében az interdiszciplináris módszerek alkalmazásával, a mai néprajzi, helységnévi, nyelvi adatokat sem elhanyagolva kutatják a történelem ezen méltatlanul negligált fejezetét.

Könyvemet tehát legalább annyira az érdeklődő nagyközönségnek, mint a néprajzi adatokat felhasználó és interdiszciplináris kutatásokra[35] is fogékony szakmai köröknek szánom.

Az első kötetet alkotó útleírásban és az utolsó kötetbe kerülő néhány versben az élményszerűséget, az intuíció felidézését és a helyszínek láttatását szeretném elérni. A valóság igazabb megismerése ugyanis sokszor nem az adatokon, nem is csak ismereteken, hanem gyakran az átélésen, intuíción, tehát a költői képeken és anekdotákon múlik. Ehhez nyújt támpontot a vers és a klasszikus útleírások stílusát feleleveníteni kívánó útirajz. Ezektől a részektől tehát ne a tudományos alaposság és a száraz leírás követelményeit várjuk el, hanem tekintsük őket az igazabb, teljesebb megismerés eszközének!

Próbáltam úgy írni, hogy közérthető olvasmány kerekedjen ki. A gyakori lábjegyzetelés is a jobb megértést szolgálja, hiszen egyik fő célom éppen e téma felvázolása a szélesebb olvasótábor számára, a fehér hunokkal kapcsolatos tudásunk megismertetése a nagyközönséggel a gyűjtött néprajzi adatok publikálása mellett. Nyelvezetem tehát közelebb áll a köznyelvhez, mint a szakszókincshez, szakzsargonhoz, aminek praktikus okai vannak. Az egyes fejezetekben ugyanakkor más-más elvárásoknak (irodalmi, néprajzi, történettudományi kritériumoknak) kívántam megfelelni, ezért könyvem stílusa korántsem egységes. Azonban ez a sokféleség az interdiszciplinaritásból fakad, és reményeim szerint a sokoldalúbb megismerést szolgálja. Az idegen tulajdonnevek, főleg a földrajzi nevek és személynevek átírását – az eredeti hangalakot általában jobban tükröző – magyaros, kiejtés szerinti átírásban használom a kötetben, kivéve ahol ez a beazonosíthatóságot vagy a tájékozódást túlságosan elnehezítené.

A könyvemet Sass Flóra emlékén kívül Stein Aurélnak ajánlom. Azt hiszem, hogy őt kevésbé kell bemutatnom az érdeklődő olvasó számára, mint Flórát. A századfordulónak, majd a XX. század első felének nagy felfedezője, régésze, nyelvésze, történésze,[36] akinek leghíresebb tette az volt, amikor a Takla-Makán peremén ősi, ókori romvárosokat tárt fel[37] rengeteg ókori írásos és egyéb emlékkel, továbbá amikor a Tunhuangi Ezer Buddha barlangtemplomokból[38] a tudomány számára hozzáférhetővé tette az ott őrzött több tucat ládányi (több ezer darab), az ókorból és a kora középkorból való irathalmaz egy tekintélyes részét. Ez Belső-Ázsia ránk maradt kora középkori írásos emlékeinek jelentős hányadát tartalmazza.[39] Ezen túlmenően Stein Aurél Belső-Ázsia és a Közel-Kelet földrajzi feltárásában jeleskedett, különösen a Kunlun hegység, a Taskurgáni-fennsík, a Takla-Makán, a Tibeti-fennsík és Irán feltárójaként. Mellesleg azonosította az ókori Nagy Sándor néhány Észak-Indiában vívott csatájának (pl. az aornoszinak) a színhelyét, és feltárásaival alapvetően hozzájárult a máig páratlan műkincsekkel és az ókori Gandhára legteljesebb gyűjteményével bíró Pesavári Múzeum megalapításához, amelynek igazgatója lett. A fehér hunokkal és Belső-Ázsia feltárásával kapcsolatban vitathatatlanul a legtöbb érdemekkel rendelkezők közé tartozik.[40] Angol lord, a Királyi Földrajzi Társaság megbecsült tagja volt. Útjairól igen jó stílusban írt, korrekt és máig jól felhasználható műveket alkotott.[41] Majdnem nyolcvanegy évesen, 1943-ban Afganisztánba indított újabb kutatóutat, azonban ennek során hirtelen elhunyt. Ma is Kabulban van eltemetve.[42] Halála után tetemes angliai vagyonát, hagyatékát részben a Magyar Tudományos Akadémiára hagyta (könyvtár, fényképgyűjtemény, antik iratok), részben pedig alapítványt[43] hozott létre a lehetőség szerinti magyar–angol Belső-Ázsia-kutatás támogatására. Témámhoz legjobban az ő neve illik, mivel ahogyan Sir Stein Aurél Márk úgy érezhette, hogy Hszüan Cang, a híres kínai zarándok – a kínai útleírás atyja – nyomdokain jár, úgy én nagyrészt Stein Aurél „lábnyomait követve” jártam be Kelet-Turkesztánt;[44] ezért ajánlom könyvemet Sass Flóra mellett neki is, mély tisztelettel.

Végezetül szeretnék köszönetet mondani a Magyar Tudományos Akadémiának és a Duna Televíziónak eddigi segítségükért, támogatásukért, különösen Kroó Norbertnek, Szomjas-Schiffert Györgynek és Barlay Tamásnak; Erdélyi Istvánnak alapos lektori munkájáért, az utamon engem végigkísérő operatőrnek és néptánctudósnak, Moór Péternek; feleségemnek, Tamás Ildikónak nyelvészeti és néprajzi szakmai segítségéért, továbbá szüleimnek, Csáji Attilának és Kricsfalussy Erzsébetnek jó tanácsaikért, öcsémnek, Csáji Balázs Csanádnak, illetve Holy Sándornak támogatásáért. Hálával tartozom Bognár Antalnak, Király Farkasnak, Szondi Bencének, Szondi Györgynek, Balázs Ilmának és Kovács Ildikónak, akik a Napkút Könyvkiadó részéről lehetővé tették a könyv megjelenését, különösen Szondi Bencének, Bognár Antalnak és Kovács Ildikónak, akik alapos és aprólékos munkával szépítették a kéziratomat. Köszönetet mondok végezetül mindazoknak, akik e könyv megjelenését munkájukkal elősegítették (így legfőképpen Ijlal Husszein, az öreg Jákub, a tolmácsunk, Gohar Khan, a Pesavári Múzeum igazgatója, dr. Saleh Mohammad Khan). Nélkülük ez a könyv ilyen formában nem jöhetett volna létre.

Csáji László Koppány

A hunok vándorlása napkelettől napnyugatig

Afganisztán és Pakisztán határvidékét többnyire csak gyalogszerrel, havas hágókon és gleccsereken keresztül lehet elérni. A kép a Thui-hágó felé vezető utunkon készült

A tajtékzó Arab-tenger

Kik is azok a fehér hunok?

A „fehér hun” terminus alkalmazhatóságáról

Úgy érzem, hogy már könyvem elején szólnom kell arról, miért használom – a hunok történelméről szóló fejezeten kívül[45] – zömmel a „fehér hunok” kifejezést, és miért nem (I.) a chionniták, kidarita hunok, hjunok, hjonok, hjónok, közép-ázsiai hunok, iráni hunok vagy (II.) a későbbi birodalomalkotó heftaliták, eftaliták, varhunok, uar–hjonok, var/hvar/uar és hjun/hjon/hun törzsek, varhjoniták neveket, amelyek a szakirodalomban (vö. Czeglédy 1969, Vásáry 2003) szinonimaként vagy önállóan szintén gyakran előfordulnak. A két elnevezéscsoport valamilyen mértékben összefügg a hjon/hjun nevű ázsiai hun (hsziungnu) eredetűnek tartott népesség révén. Eredetileg mindkét hun csoport a nyugat felé, Európába vonuló ázsiai hunok egy-egy[46] életerős ágát jelentette: az egyik ág a mai Kazak-sztyepp és a Szir-darja (az ókori Kangkü) felől déli irányba vonult (1. néphullám) Szogdia és Toharisztán felé, a másik ág pedig az Altaj és a Tien-san hegység keleti régiói felől tartott délnyugat felé (2. néphullám) a Tarim-medence és Szogdia irányába. A két hjun ág Közép-Ázsia déli felének leggazdagabb térségében, Szogdiában találkozott, és az utóbbi – úgy tűnik – Kr. u. 370 körül kiszorította onnan az előbbi hjun népességet. Mindkét hjun népmozgás közvetve Perzsia és India felé tartott, a Selyemút, illetve a Selyemút Indiába futó ága mentén. Az Európába tartó rokonaik pedig az eurázsiai sztyepprégió területén húzódó ún. Sztyeppei Selyemút mentén a Közép-Volga-vidék, a Kaukázus északi előtere és Meotisz (a Don–Kubány vidéke) állomásokkal érte el a pontuszi sztyeppet (a Fekete-tengertől északra elterülő széles sztyeppsávot) és a Krím-félszigetet (ezek az ún. európai vagy más néven „pontuszi hunok”).

Nagy különbség a két déli irányba forduló népesség között, hogy míg az első hun csoport egy emberöltővel az Európába törő Balambér ideje előtt még többé-kevésbé egységes tömbben élhetett a nyugatra vonuló ún. pomtuszi hunokkal, addig a második hullám népessége a vélhetően nem hsziungnu eredetű var/hvar/uar nevű törzsekkel alkotott köteléket, így őket varhun, varhjon, varhjun név alatt említik már a korabeli források is. Ezen utóbbi népesség vezető törzse alapítja a Kr. u. V. század közepén a Heftalita-dinasztiát és perzsiai, indiai és belső-ázsiai hódításaival a Heftalita Birodalmat, amely Közép-Ázsia fő nagyhatalmi tényezője volt több mint száz esztendeig. Ezen utóbbi, heftalita (varhun) népesség a korábbi hjun néphullám (az 1. néphullám) törzseit kisebb-nagyobb részben függőségébe vonta, a birodalomba integrálta, így ezek az Indiában letelepedő hun/húna népesség gerincét alkották.

Mivel mind az első néphullám különféle néven szereplő (csol, grun, zabul stb.) törzsei, mind a varhunok (heftaliták) egyaránt használták saját magukra és érmeiken alkalmazták is a hjon/hun szót, ezért nem hanyagolható el ennek a közöttük élt „törzsek feletti” identitástudatnak a szerepe. Az, hogy saját magukat a külön törzsi elnevezéseik mellett hunnak tartották, közös eredettudatra, esetlegesen közös nyelvre utalhat, illetve – legalább alkalmi szinten – közös vezetés alatt megvalósuló egységes fellépés jele is lehet. Az egyes hun névalakokban fel is ismerhető ez az átfedés a két néphullám neveit illetően, de a szogd hun, indiai szanszkrit és prákrit húna, latin hunni, görög unni (Ούννοι), örmény hun, kínai hjonno (hjunnu) és közép-iráni hjún névalak nem hagy kétséget a szakemberek számára afelől, hogy a hun vagy ehhez nagyon hasonló két szótagú szó (hjunnu, hjonno, majd talán a hunnu, hun)[47] mind a két irányból érkező népesség önelnevezése lehetett.[48] A jelenkor kutatói számára nem ritkán komoly nehézséget jelent Közép-Ázsia hjun népeinek (törzseinek) azonosítása.

Az idegen nyelvű szakirodalomban máig gyakran használják összefoglaló jelleggel a fehér hunok, „white huns” kifejezést (bár sokszor egyszerűen hunoknak nevezik őket is).[49] A hunságuk, ahogy láttuk, az önelnevezésükből ered; ezen belül a „fehér hun” megkülönböztetés – ahogy már szintén utaltam rá – nem újkeletű, hanem az ókori perzsa és görög forrásokra visszanyúló, tehát korabeli elnevezés. A fehér jelző a helyszínen járt és velük találkozó Kozmasz Indikopleusztész művéből, illetve más antik görög és perzsa forrásokból ered (görög „λευκοί Ούννοί”, közép-perzsa „spēnd χyūn”).[50]

Az ibériai Petrosz élete című, Kr. u. V. sz. végéről származó, eredetileg görög nyelvű, de csak szír fordításban ránk maradt forrás is említi a „fehér hunokat” azok Kr. u. 403. évi közel-keleti hadjáratával kapcsolatban, de itt mint az ibérek – a kaukázusi Grúzia lakói – szomszédai jelennek meg. Ez komolyan felveti annak lehetőségét, hogy az Európába vonuló hunok között is lehettek fehér hunok.[51] Ha így van, akkor megcáfolható az az állítás, hogy a fehér jelző csupán a kívülállók – a perzsák és a görögök – találmánya. Felvetődik ugyanakkor egy másik magyarázat, miszerint a sztyeppei népek körében évezredeken át kimutatható szokás, ti. a néprészek, birodalomrészek színek szerinti megkülönböztetése lehetett az elnevezés alapja.[52] (Abban az esetben viszont, ha már eleve az antik forrás téveszt, vagy a későbbi, középkori másolók szúrnak be vagy írnak át részeket a művekben, az ilyen jellegű adatok csak fenntartásokkal fogadhatók el.)

A (fehér) hun elnevezés az, amely a két korszakban[53] – a törzsszövetség, majd a birodalomépítés korszakában – előtérbe kerülő népneveket összekapcsolja: a heftalita (fehér) hunok ugyanis jórészt magukba olvasztották a korábbi hjun/hjon/hun elnevezésű, szintén hsziungnu eredetű „rokonaikat”, bár ez utóbbiak törzsi szervezeti tagolásukat, struktúrájukat még sokáig megtarthatták. Ez a betagozódás tehát a sztyeppei birodalomépítés szabályainak megfelelően a Heftalita-dinasztia főségének elismerését és a közös fellépést jelenthette.

Az újabb magyar szakirodalomban a Stein Aurél és Czeglédy Károly által is használt fehér hunok alakot általában kerülik, sokkal gyakoribb a hjunok (közép-ázsiai hunok, chionniták) és a heftaliták (varhjunok) szóhasználat, ami talán a hunokkal kapcsolatos eredendő óvatosságból, talán az eredetmeghatározás nehézségeiből származhat (a legtöbben mégis megemlítik, hogy a fenti elnevezések egyben a fehér hunokat jelölik). A XX. század második felében a kérdéssel legbehatóbban foglalkozó történész és filológus, Czeglédy Károly általában egységesen kezeli a heftalita (uar-hun) és hjun (hun) népesség hunjait, és az antik források nyomán nemegyszer nevezi őket egyszerűen fehér hunoknak.[54] A magyar és a nemzetközi szakirodalomban egyesek a kidarita hunok, chionniták, hjunok (etnogenetikus alapon hunok), mások a heftaliták, varhunok (az ókori források szóhasználatát alapul véve hunok) szinonimájaként alkalmazzák a fehér hunok kifejezést, megint mások mindkettőre alkalmazzák (a két szóhasználat szintézisével, a népességkeveredésre hivatkozva). Az eltérések a fehér hunok kifejezés részben átfogóbb – de a szakirodalomban bizonytalan, sőt egymással is sokszor ellentmondó – jelentését mutatják.[55] Szükség lenne a fehér hun kifejezés egységesítésére a szakirodalomban, illetve annak pontosabb definiálására legújabb ismereteink alapján.

Látszik ugyanis, hogy a korábbi kidarita, chionnita hun, hjun névvel jelölt hunok korántsem voltak ugyanazok, mint a heftaliták var törzse mellett vezető réteget alkotó hjun törzs. Közvetlen földrajzi eredetük, politikai közegük és szövetségi rendszerük is más volt, még akkor is, ha valaha hsziungnu ősökkel dicsekedhetett mindkét hjun/hun törzsi csoport. Az előbbi csoportba sorolható hjun/hun törzsek közvetlenül az Európába vonuló hunoktól váltak el a Kr. u. IV. század középső évtizedeiben, míg az utóbbi – heftalita – hun törzsek más térségből (Altaj, Dzsungária irányából), és a var/hvar törzsekkel kiegészülve, új törzsszövetség keretében érkeztek Közép-Ázsiába Kr. u. 370 körül.

A zavart az okozza, hogy az antik források a második, tehát a varhun (heftalita) hun hullám uralkodó lovas nomád népességét nevezik fehér hunnak. Ezt a névhasználatot azonban közvetlenül azokra a tapsztalatokra, információkra alapozzák, amelyeket a heftalita főséget elismerő első hullámba tartozó és később Toharisztánban, illetve Észak-Indiában hódító hjun/húna törzsekről szereztek. Ezek alapján a fehér hun kifejezés mind az első hullámból Indiába került hjun törzsekre, mind magukra a varhunokra alkalmazható lenne.

A hjun törzsek és a var törzsek szövetsége együtt alkotott birodalmat a „Heftalita” törzsi-dinasztikus[56] néven körülbelül Kr. u. 456-tól. Ennek a birodalomnak az északi fele 558-ig állt fenn, a déli fele (Gandhára, Kasmír, Csitrál, Gilgit környéke, Pandzsáb, Radzsasztán, illetve Badahsán) pedig önállósulva – egyre zsugorodó területtel – 657 és 670 között szűnhetett meg.[57] Ezen utóbbi birodalomrész hunjait az indiai források húnák-nak nevezik.

A kutatók általában bizonytalannak tartják a kidarita[58]/chionnita hjun és a heftalita hjun törzsek összefüggését (tehát hsziungnu eredetükön túl pontos etnikai összetevőiket). Tényként kezelik azonban, hogy a chionnita hjunok a hunok egyik dél felé vonuló ágát alkotják, ezért a fehér hunok elnevezés a hunok első hullámára, a Közép-Ázsiából dél felé vonuló néprészére lenne inkább használható kifejezés. Az eredeti, antik forrásokra építő szóhasználat viszont ezzel ellentétes, mivel a Heftalita Birodalom varhun vezető rétegét és törzsszövetségét jelölték egységesen fehér hunnak. Talán a varhun törzsszövetségre az Indiában élő, de az első hun hullám utódaiból álló hunok/húnák alapján terjesztették ki az elnevezést? A birodalom hjun törzseinek nyelvi, életmódbeli és kulturális, vallási hasonlóságait, eltéréseit alig ismerjük. Mi a helyzet a var törzs etnikai jellegével, nyelvével, eredetével? Sokan valószínűsítik, hogy a tielö törzsszövetség népességével rokon törökségi nép volt, de nincs általánosan elfogadott nézet. Az, hogy maga a var-hun törzsszövetség hogyan alakult ki a Kr. u. IV. század során, és hogy pontosan hol, máig vitatott (bár legvalószínűbbnek az Altaj és Dzsungária tűnik). Az bizonyos, hogy Közép-Ázsiában és Belső-Ázsia nyugati végein a varok már egy hjun/hun nevű népességgel egységes törzsszövetséget alkotva léptek fel, és alakítottak később birodalmat, amely az első hun néphullámba tartozó hun törzseket is felvett kötelékébe.

Az előbbi eszmefuttatás alapján négy lehetőség adódik a fehér hun névhasználatra:

1. Fehér hun = varhun. Ez esetben mindkét korszakban – a heftalitáknak a hjunok feletti hatalma előtt és után – csak úgy lenne használható a kifejezés, ha egyben kizárnánk a kategóriából az első hun hullám népességét, a Kangkü felől (tehát nem északkeletről, hanem északról) érkező hjunokat, viszont belevennénk a hsziungnukkal nemigen összefüggésbe hozható varokat is. Így a hunokkal legnyilvánvalóbban rokonítható hjun törzseket zárnánk ki a névhasználatból. (Ennek ellenére ez a legtöbbet alkalmazott szóhasználat.)

2. Fehér hun = az első hjun néphullám törzsei. Hasonló probléma adódik akkor is, ha az előbbi nézettel éppen ellentétesen, csak a nyilvánvalóan hsziungnu eredetű népességre koncentrálva, a közép-ázsiai hjunokra (chionnitákra) alkalmazzuk a kifejezést. Ekkor szintén önkényes kategóriát hoznánk létre, és pontosan azokat a varhunokat zárnánk ki a körből, akiket eredetileg az antik források legtöbbje jelölt. A heftalita var-hunok hjun törzsét így valószínűleg „méltatlanul” hagynánk ki a fehér hun megjelölésből.

3. Fehér hun = az első és a második néphullám hjun törzsei. Ezzel a mesterségesen megalkotott kategóriával a fehér hun terminust az antik forrásoktól eltérően úgy használnánk, hogy a hsziungnu eredetre koncentrálunk, ezért a hjunokra (chionnitákra) és a varhunok hjun törzsére is alkalmazhatnánk. Ezzel a megoldással azonban jelentősen eltérnénk a korabeli szóhasználattól, és egy „önkényes” jelentésváltoztatást alkalmazva új kategóriát teremtenénk.[59]

4. Fehér hun = az első néphullám hjunjai és a varhunok törzsei együttesen. Ez a legtágabb értelmezés a „fehér hun” kifejezést mindkét néphullám teljes hjun és var törzseire alkalmazza. Így a kategória zavart kelthet, ugyanis gyakran egymással is hadakozó, közvetlenül más és más földrajzi, etnikai körből eredő népeket hoz egy terminus alá, azt a látszatot keltve, mintha mindannyian egy „egységes nép” fiai lennének. Ha azonban a kategória mellett folyamatosan jelezzük az aktuális alcsoportot (pl. kangküi eredetű hjunok, varhun szövetség hun törzsei, indiai húnák stb.), a szóhasználat pontosabbá válhat. A Kr. u. V. század második felétől ennek a szóhasználatnak oka lehet egyes kangküi eredetű hjun törzsek „varhunizálása”, azonban a varhunok közé nem tartozó hjun törzsekre történő alkalmazás már erőltetett. Erre az okfejtésre alapuló további változat lehet az, ha csak a varhunizált hjun törzseket és magukat a varhunokat nevezzük fehér hunnak, azonban ilyen tartalmú szóhasználatra a szakirodalomban nemigen van példa.

A terminus tartalmi meghatározása mindenképpen sántít. Nincsen olyan lehetőség, amely ne adna alapot a kritikára. Nem lehet adekvát az a meghatározás, amely kihagyja a „heftalita” varhun népességet a fehér hun meghatározásból, mivel eredetileg is rájuk alkalmazták a kifejezést. Az sem indokolhatja ezt, hogy bizonytalan, a Heftalita Birodalom észak–déli megosztása részben etnikai alapon történhetett-e, és a déli var és hjun törzsek mennyiben különböztek az északiaktól szokásban, nyelvben, esetleg kultúrájukban. Ez egyben annak a kérdésnek a felvetése is, hogy vajon etnikailag és kulturálisan mennyire volt egységes a Heftalita Birodalom var törzsekből és különböző hjun törzsekből álló vezető rétege.

A szakirodalomban mind a négy előbb említett névhasználatra – főleg az elsőre és az utolsóra – jócskán akad példa. Szükséges tehát mindig rögzíteni azt, hogy a fehér hunok kifejezést, elnevezést pontosan melyik népcsoportra, mely törzsekre alkalmazzuk. A legrosszabb megoldás a fehér hun szóhasználat teljes elhagyása lenne, hiszen így a korábbi szerzők és a kortárs külföldi szakirodalom által is alkalmazott kifejezést a magyar nagyközönség és az oktatás berkeiből is végleg száműznénk, definíció nélkül hagynánk. Ezt tette például az ú Magyar nagylexikon, amely a terminust fel sem vette szócikkei közé.

A magam részéről a varhun és a hjun névalakot is használom a fehér hun kifejezés mellett, főleg amikor meg kívánom különböztetni a két népességet egymástól. Ezért a negyedik szóhasználat azon változatát fogadtam el, amikor a jelentést általában a konkrét csoportra pontosítani kell. Amikor önmagában – pontosítás nélkül – használom a „fehér hun” kifejezést, az a negyedik, általánosító kategória szerint értendő. Ennek oka az, hogy több komoly tudósunk is (például Czeglédy Károly) hasonlóképpen alkalmazza, és a hjunok elkülönítése a varhunok hjunjaitól egyébként is relatív (mivel közös, hsziungnu gyökerűek lehettek mindannyian, bár közvetlen származásuk területileg és etnikailag is elkülönül). A külhoni szakirodalomban immár másfél száz éve általánosan használt „fehér hun” kifejezés – megfelelő fogalommeghatározás mellett – tehát nyugodtan polgárjogot nyerhetne a magyar nyelvű szakirodalomban is. Emellett szól, hogy a legtöbb történészünknél és régészünknél időről időre fel-felbukkan a kifejezés (sajnos legtöbbször megfelelő fogalommeghatározás nélkül, csupán említésszerűen).

Expedíciónk útvonala és a környék fontosabb tájegységei

Expedíciónk tagjai

Ketten voltunk magyarok: Moór Péter operatőr és jómagam, azonban számos olyan, különböző nemzetiségű személyt is szeretnék röviden bemutatni, akik velünk tartottak hosszú utazásunkon.

Péter operatőrként csatlakozott hozzám, de fontos mozzanat volt, hogy híres néptáncos, és a népzenéhez is komoly affinitása van, illetve matematikai vonzódásai is erősek, amivel gyakran gyötört engem az irtózatos, négy-ötezer méteres magasságokban a hegyi betegséggel vívott küzdelmeim során.[60] Bécsben opera–oratórium szakos tanulmányokat folytatott, énekelt például a Jézus Krisztus Szupersztárban, Kajafást alakította. Néptáncosként is szép sikereket ért el, országos díjakat is szerzett. Az utazásunk anyagából a Duna Televíziónak készített filmjeink (Hunza mítoszok Belső-Ázsiában; Ázsia elzárt szíve – Ujguria; A fehér hunok nyomában Belső-Ázsiában; Viszontagságos út a Thui-hágón a khovárok földjére) képanyaga, gyönyörű felvételei az ő tehetségét dicsérik.

Jómagam az ELTE-n társadalomfilozófiából és nemzetközi jogból írtam szakdolgozatot,[61] és 1992 óta utaztam úgyszólván évente néhány hónapos útra Afrikába és Ázsiába. A néprajz felé tájékozódtam már a disszertációs témámmal is, ami a részben a népmesékből levezethető ősi „ember” fogalmak rendszerét taglalta. Az utazásokból fokozatosan kutatóutak lettek Mezopotámia, Észak-Afrika, Dél- és Belső-Ázsia elzárt, turisták által alig vagy egyáltalán nem látogatott vidékeire, az első európaiként „térképeztem fel” néprajzilag a Himalájában, Nepál északnyugati részén a hatalmas, nepáli magarok lakta terület talán legeldugottabb részét, Belső-Magariát, a khám-magarok által lakott vad vidéket. Ide a Himaláján keresztül többhetes viszontagságos gyalogút árán sikerült eljutnunk csapatunkkal, amelyről a Dzsánkrí (Utazás Belső-Magaria bronzkorába) című művemben számoltam be. Utóbbi témáról filmet készített a Duna Televízió. Ezt követően feleségemmel, a lappokkal foglalkozó nyelvész és népzenekutató Tamás Ildikóval az északi sarkvidék ezen kis népét látogattuk meg, és hóviharokban sátorozva keresztül-kasul bejártuk Lappföldet. Majd pedig a Szahara belsejében, a Szudán–Egyiptom–Líbia határvidékén eddig regisztrálatlan szaharai sziklarajzokat fedeztünk fel szintén feleségemmel. Korábban Szudán és Egyiptom határvidékén – ott szerezett sérülésem miatt szerencsétlen emlékű utazásom során – az afrikai magyarabokat látogattam meg. Ezt megelőzően Mauritánia felé utazva Nyugat-Szahara és Dél-Marokkó berberei között végeztem kisebb kutatásokat.

Később Száila Szurendra Buda Magar nevű helyi barátommal 1997-ben Kőrösi Csoma Sándor-csúcs névre kereszteltem egy himalájai csúcsot, amelyet elsőként hódítottunk meg magar útitársammal, innen a névadás joga. Az utóbbi másfél évben figyelmem és kutatásaim a fehér hunok és esetleges nyomaik, illetve az – esetlegesen – szóba jöhető utódnépeik felé fordultak, így jutottam el Dél- és Belső-Ázsiába a jelen könyvben megírt utazás során. A fentebb elmondottak ellenére költőnek tekintem és vallom magamat.

Az öreg Jákub, a Gilgitben élő, egyébként punjáli sina anyanyelvű barátunk nemcsak dzsipjével, hanem a hosszabb-rövidebb gyalogutak felszerelésében, a teherhordók kiválasztásában, a csapatok verbuválásában is segített nekem. Jákub családja Gupis faluban él, ő maga bejárta már szinte az egész hegyvidéket. Gyaloglásaink során a leghosszabb utunk a Yarkhun folyó felső folyásának vidékére vezetett a gleccserekkel tarkított Thui-hágón át. Ezen az úton Gohar Shah, egy Thui faluból való fiatalember volt a hegyi vezetőnk és tolmácsunk. A különböző területeken felkért teherhordók közül Nyalti faluból Aman Ali, Csirialt faluból pedig Emrahim és Emgafar tartott velünk, őket szeretném külön is kiemelni, mint akik a leghosszabb ideig segítettek a területek gyalogos bejárásában. Bár mások is kísértek minket kisebb-nagyobb útszakaszokon, az előbbi három útitársunk odaadása, lelkesedése kiemeli őket más helybeli „alkalmazottaink” közül.

Chapursan völgyéből származott Akbar Husszein, aki a Chapursan-völgy bejárása után a Boiber-völgybe is elkísért minket, és adatközlőként (mesélőként) és tolmácsként is komolyan segítségünkre volt.

Saidullah, chapursani barátunk és sosti fogadójának inasa napokon át volt segítségünkre a tájékozódásban, tolmácsolásban, sőt a teherhordásban is, Saidullah otthonában látott vendégül bennünket Zood Khun faluban.

Ijlal Husszein, karimabadi barátunk és édesapja, a köztiszteletnek örvendő Lál Husszein (Karimabad falu egyik öreg elöljárója) a hunzai kutatásaink központi segítői voltak, tolmácsokat, ismerősöket, adatközlőket kerítettek nekünk, latba vetették ismeretségeiket a minél alaposabb kutatás érdekében A könyv Hunzában összeállított anyaga tekintélyes részben nekik és ismerőseiknek köszönhető. Ijlal barátunk unokatestvéreinek, akik sokat segítettek és egyben ügyesen tolmácskodtak nekünk, külön is hála.

Kínában is megannyi helybeli dzsip- és egyéb sofőr vezetett minket. A Kínában megtett három és fél ezer kilométeres utunk során Wolfgang Weiss német utazót szeretném kiemelni, akivel a Kucsától keletre fekvő romokat látogattuk végig, és akivel mindannyiunknak hasznos eszmecserét folytattunk a híres Selyemútról.

Rajtuk kívül még természetesen sok-sok hunzakut, nagari, sina, wakhi, sarakol, burusó, kovár, ujgur, kirgiz, tádzsik és egyéb nemzetiségű férfi segédkezett nekünk Pakisztánban és Kínában egy-két napra a teherhordásban, útbaigazításban és ismeretségszerzésben, ezzel is hozzájárulva utazásunk sikeréhez. Köszönet nekik is fáradozásaikért!

Látható tehát, hogy csapatunk a két és fél hónapos terepmunka során nemzetiségi összetételében és létszámában is gyakran változott, cserélődött, de alapvetően minden útitársunkkal és alkalmazottunkkal a legteljesebb mértékben meg voltunk elégedve.

A szerző eddigi kutatóútjainak főbb állomásai

A Karakorum-út egy szakadék fölött a Hunza folyó völgyében

Sindi nemzetiségű barátainkkal a tengerparton

Túl a frontokon

Az óceántól a KKH (Karakorum-út) első szakaszáig

Budapestről verőfényes időben, az alattunk kristálytisztán látszó Alpok felett repültünk, Zürichben szálltunk át, majd Dubain keresztül (ahol néhány órát lézengtünk a luxusrepülőtéren) az azóta (pár héttel hazatértünk után) jobblétre szenderült (becsődölt), pedig valaha nagy hírű Swissair légitársasággal Karacsiba értünk.

Éjszaka érkeztünk, a monszun éppen csak közeledett, de már a közvetlen közelünkben volt, amit valahogy megérez az ember. És valóban, egy nap múlva hatalmas viharok közepette be is tört. Nyomasztó, súlyos hőség volt éjszaka is, és mi a reggeli csatlakozásunkra várva nyolc órát rostokoltunk a repülőtér környékén. Már-már úgy tűnt, hogy nem sikerül csatlakozó jegyet váltanunk északra; pedig ez fontos volt, hiszen kétnapos vonatutat és több mint ezer fölösleges sivatagi kilométert spóroltunk azon, hogy néhány dollárért a PIA légitársasággal a Pandzsáb vidékére utaztunk – Lahorba, a Thar sivatagot átrepülve. Próbáltunk volna jegyet váltani Iszlámábádba vagy Pesavárba is, de oda minden jegy elkelt jóval előttünk. Aztán ahogy próbáltam megoldást találni a repülőtéri jegyárusokkal a helyzetünkre (egyáltalán nem akarózott nekünk Karacsiban vesztegelni), egyszerre csak leálltak a számítógépek. Hálózatra voltak kötve, és egy szempillantás alatt mindnek vége lett. Az indiaiak aknamunkája – mondták. Szerencsére néhány óra múlva az összeköttetés helyreállt, így megvehettük jegyünket. A repülőtér mellett McDonald’s is volt (pontosabban ez volt az egyetlen étkezési lehetőség), még utoljára jól befalatoztunk hamburgerrel, sült krumplival és milk-shake-kel, eztán úgysem lesz alkalmunk ilyesmire, és így szimbolikusan is elbúcsúztunk az euro-atlanti kultúrkörtől és a „műkaják”-tól. Ezután már garantáltan „természetes” étkeket vehetünk majd magunkhoz. Aztán fel a repülőgépre, irány Lahor.

Az indiai határtól néhány kilométerre fekvő repülőtér már jól tükrözte az 1947 óta húzódó háború jeleit. Kiégett autók, roncsok, szögesdrót, bunkerek mindenfelé. Korábban ez volt Pakisztán fővárosa, de a pár kilométerre lévő határ és a határvillongások ellehetetlenítették a többmilliós város szerepét. Néhányan még vallják ugyan, hogy az ország kulturális fővárosa Lahor, politikai fővárosa Iszlámábád, kereskedelmi, gazdasági fővárosa pedig Karacsi, azonban véleményem szerint Lahor leszakadóban van a másik két, dinamikusabban fejlődő nagyvárostól (bár Karacsi a maga tizenötmilliós összlakosságával messze felülmúl minden képzeletet, és fekvése is nagyon kedvező a tengeri kereskedelem miatt). Lahorban próbáltunk volna megszállni valahol, de nem találtunk megfelelő helyet, és nem is igazán a Mogul Birodalom egyik fő központjára voltunk kíváncsiak utunk során. Nem vesztegettük hát az időt, a továbbutazás mellett döntöttünk.

A híres mogul erőd és a Badshahi mecset[62] mellett elhaladva Péter is szembesült az indiai szubkontinens atmoszférájával, ami eddig korántsem érződött a repülőtéren és környékén, ahol a turistafogók és gazdag helybeliek világa van. A nagyon ritka régi épületkülönlegességeket ezerszeresen körülveszi a siralmas valóság, a kosz és a kaotikus tömeg.

A bivalyok és tevék között szamárfogatok, motoros riksák tömkelege, sárga vagy fekete ütött-kopott taxik, elképesztően felékesített (a vezetőfülke fölé magasan felcsúcsosodó, domborműszerűen kiképzett és színesre festett) teherautók és zsúfolásig (sőt, azon túlmenően) tömött buszok, bivalyok, tömeg, nyüzsgés, mocsok, sár és hangzavar mindenfelé. A taxik, riksák és teherautók folyamatos tülköléskoncertje, irányítás és táblák nélküli, kaotikus forgalom, gyalogosok, szekerek és állatok egyenlő arányban próbálkoznak a gépkocsik közé vegyülve előretörni. A Kínából milliószám importált strandpapucsokban topogó lábak, shalvar-khamezben