Harmat
Budapest, 2025

© 2025 Tapolyai Emőke

© 2025 Harmat Kiadó

Minden jog fenntartva.

A kötetben szereplő írások a Family magazin lapszámaiban jelentek meg.

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználáshoz kérje a kiadó engedélyét.

ISBN (epub) 978 963 288 978 8

ISBN (mobi) 978 963 288 979 5

A bibliai idézeteket az újonnan revideált Károli-Bibliából vettük (Veritas Kiadó, 2019). Az ettől eltérő egyetlen esetet külön jelöltük: RÚF – revideált új fordítású Biblia (Magyar Bibliatársulat, 2014).

TARTALOM

KAPCSOLATKAVICSOK

A passzív csend

Mártírnak lenni jó! Vagy mégsem?

A másik felem

Nincs időnk rá?

A császárnak, ami a császáré

Engedd el!

Egy frekvencián

Elfogadod?

ÉLETKAVICSOK

Éljen a nyár! Éljen a szabadság?

Micsoda ünnep!

Karácsonyi kőleves

Egyszer minden megoldódik…

HITKAVICSOK

Csak akarni kell…?

„Hagyjuk, úgyis hiába!”

Fedőneve: „az Úr mondta”

Világítótorony a viharban

Kövön innen, kövön túl

Szelekből született szimfóniák

KAPCSOLATKAVICSOK

A passzív csend

Az emberek általában azt hiszik, hogy a nagy változásokhoz, újrakezdésekhez hatalmas lépéseket kell megtenniük. Talán, ha behúzzuk a száguldó vonaton a kéziféket, satuféket nyomunk az autópályán, vagy 180 fokos fordulatot veszünk életünk útján – na, valami ilyen nagy dolog kellhet ahhoz, hogy a kapcsolataink megjavuljanak, hogy szorongásaink csökkenjenek, hogy kissé depresszív hangulatunkból fellélegezhessünk. Persze pont ebben a lázas keresésben fáradunk el, veszítjük el a reményt, és nem értjük, hogy ha annyi mindent megtettünk, akkor mégis miért nem változnak a dolgok…

Nos, talán pont ezért! Talán pont azért, mert sziklákat keresünk, melyeket elhengergethetnénk egy új remény felé; sziklákat, melyekkel eltorlaszolhatnánk a rossz irányba haladó életünk vagy kapcsolatunk útját. Pedig a megoldás sokszor nem a sziklákban, hanem a kavicsokban rejlik. Annyiszor megdöbbentem már, hogy legyek bár futócipőben, kerti papucsban, tűsarkúban, mokaszinban vagy akár csak egy laza szandálban, ha egy apró kavics kerül a cipőmbe, akkor az képes teljesen megállítani – nemcsak engem, bárki mást is. Néha csak egy kavicson múlik, hogy nem megyünk tovább, hogy megállunk, megigazítjuk cipőnket, s mire felemelkedünk, már másként látjuk utunkat, másként folytatjuk tervezett dolgainkat. Mindegy, hogy királyról vagy szolgáról, nőről vagy férfiről van-e szó, ha kavics van a cipőben, az megállásra kényszerít. Ha kivesszük, akkor abbahagyhatjuk erőltetetten próbálkozó bicegésünket, ügyetlen, suta cipőrázásunkat, és haladhatunk tovább.

Ebben a kis könyvben ilyen jelentéktelennek tűnő kavicsokra tekintünk rá. Olyan jellemvonásokról, viselkedésformákról lesz szó, amelyeken ha hajlandóak vagyunk változtatni, új dimenziók nyílhatnak meg az életünkben és a kapcsolatainkban.

TALÁLD KI, MIRE GONDOLOK!

Vegyünk máris egy hétköznapi fogalmat, a csendet. Nézzük meg ezúttal nem a felemelő, éltető fajtáját, hanem azt, amikor valakinek a kérdésére, megjegyzésére nem válaszolunk, illetve válaszolunk – csak passzív csenddel. Észre sem vesszük, hogy hányszor alkalmazzuk ezt a megoldást. Például egy ilyen kérdésnél: „Hogy vagy, hogy sikerült anyámmal a beszélgetésed?” – Csend. Vagy egy véleménynél: „Szerintem ez felháborító!” – Csend. Vagy egy panasznál: „El sem hiszem, hogy ezt mondta, ez annyira megalázó, ez annyira fáj!” – Csend. Még megannyi példát hozhatnánk, de ha belegondolunk, mindegyikben érezzük, hogy ennek a csendnek üzenete van, hiszen egy párbeszédben reakciót várunk: ellenvéleményt, egyetértést, együttérzést, bármit…

Egy ilyen helyzetben nehéz eldönteni, hogy vajon mit is üzen a csend. Hiszen a csend is válasz, csak passzív válasz, amely felkínálja a hallgatónak: Döntsd el te, hogy mit mondanék erre! Döntsd el te, hogy milyen érzés lehet most bennem! Rád bízom, hogy szerinted kivel értek egyet. Találd ki, hogy most mit is gondolok!

Mekkora csapda ez! Csapda, mert az, aki mesélt magáról, a gondolatairól, az érzelmeiről, aki megosztotta magát, az az ember feleletet vár, hiszen párbeszédre készült. A magát megnyitó embert ezzel a csenddel bizonytalanságban tartjuk. Innentől kezdve pedig az elképzelt válasznak már csak a csillagos ég szab határt: kapcsolati feszültségeink, belső bizonytalanságunk csillagos ege, a múltunk fájdalmas emlékeinek csillagos ege, a fantáziánk csillagos ege… De ha a múltunk nem is szól bele ebbe a párbeszédbe, és a kapcsolatunkkal sincs baj, sőt még bizonytalanok sem vagyunk, akkor is lehet ez a csend olyan, mint egy kérdőjel: „Nos, szerinted mit gondolok?” Ha fáradtak vagyunk, fájdalmasabb, szorongóbb vagy dühösebb választ fogunk erre kitalálni – nagy valószínűséggel olyat, ami nem fedi a valóságot, hanem csak a mi elképzelt válaszunk. Így lesz a csend gyakran kaviccsá a kapcsolatunk cipőjében.

VÁLASZOLOK, MERT FONTOS VAGY

Ki kéne venni ezt a kavicsot! Lehet, hogy egy vita, összeveszés után a hallgató fél, aki nem válaszolt, csak értetlenül néz, és azt kérdezi: „Most meg mi a bajod? Mit csináltam? Miért húztad fel magad ennyire?” Legtöbb esetben ugyanis nincs komolyabb oka a csendnek. Talán csak a fáradtságunk, a zárkózottabb személyiségünk vagy a szórakozottságunk miatt hallgatunk. Netán gondolatban már tovább is vittük a választ – persze csak magunkban, így nem hallatszódott ki… De mivel nem feleltünk a másiknak, ezzel fájdalmas érzelmek tömkelegének nyitottunk kaput, hogy sétáljanak be a bizonytalanság útján.

Ki kéne venni ezt a kavicsot! Válaszolni néha fáradságos. Néha pedig bátorságot igényel. Néha a válasz lehet áldozathozatal is, hiszen jobb lenne megőrizni a békét vagy nem most beszélgetni, inkább mással foglalkozni. De az áldozat a szeretet egyik kifejezése – tisztelet formájában. A válasz üzenete a csend bizonytalan kérdőjeleivel szemben ez: „Válaszolok, mert fontos vagy nekem.” „Válaszolok, mert érdekelsz.” „Válaszolok, mert sajnálom, hogy neked fáj, amiről meséltél.” „Válaszolok, bár nehéz napom volt nekem is, de akarom, hogy tudd, hogy itt vagyok, veled vagyok.” „Válaszolok, mert szeretném, hogy tudd, hogy én mit gondolok, hogy legyen lehetőségünk a véleményeinkben összecsiszolódni, mert közelebb akarok kerülni hozzád.” „Válaszolok, mert adni akarok neked egy lehetőséget, hogy érvelj, védekezz, véleményt formálj akár velem szemben is, mert bízom benne, hogy a kapcsolatunk ezt is elbírja.”

Ki kéne venni ezt a kavicsot, annak ellenére, hogy adódnak olyan alkalmak, amikor zombiként esnénk már az ágyba, vagy határidős munkánk hajt bele az éjszakába, és minden perc aranyat ér. Annak ellenére, hogy néha már nem akarunk nagyokat beszélgetni, mégis elég lenne egy apró szó: „Sajnálom.” Lehet, hogy csak annyi kéne, hogy megkérjük a másikat: „Beszélhetnénk-e erről később vagy máskor?” Szokatlan válasznak tűnhet, de időnként az is elég lenne, ha ennyit mondanánk: „Másként gondolom, de félek, hogy ez eltávolít minket egymástól.” Ez a válasz is békességre törekvés, ugyanúgy, mint sokszor a csend – azzal a különbséggel, hogy itt lehetőséget adunk a másiknak érvelni, véleményt formálni, önvédelmet gyakorolni, ez pedig azt jelenti, hogy partneri szintre emeljük őt. Sőt mi több: ezzel magunkat is felemeljük, hiszen csak az képes az ellenvéleményét kifejezni, aki belül stabilan áll, bízik önmagában és a kapcsolatában, bízik abban, hogy elbírja a vita és a feszültség súlyát.

Lehet, hogy legközelebb, ha érezzük, hogy hirtelen csend lett, érdemes belehallgatnunk az utolsó szavak zenéjének emlékébe: Ki hallgatott most el? Mit kellene mondanom? Vagy esetleg ezt kéne hozzáfűznöm: „Kérlek, válaszolj! Mert így csak lebegek a bizonytalanságban, hogy vajon mit is gondolhatsz. Fontos a véleményed, szólj hozzám!”

Talán furán hangzik mindez, olyan kavicskirázósan-lábdobálósan furának, de utána tovább tudunk menni, mert a válasz megtisztel, közel enged, és megnyitja a párbeszéd lehetőségét.

Mártírnak lenni jó! Vagy mégsem?

Jól tudunk szenvedni. Átérezzük fájdalmunkat, és mélyen megértjük igazságunkat. Senki nem tud úgy sajnálni minket, mint mi magunk. Hiszen ott, bent, a fájdalmunk és haragunk küszöbén mindig nekünk van igazunk. Nincs is ezzel baj – egy bizonyos pontig. Az önmagunk iránti egészséges tisztelet, szeretet része az is, hogy engedélyezzük az érzéseinket, megszólaltatjuk igazságunkat, és kiállunk magunkért. A kóros önsajnálat azonban több veszélyt is rejt, mint gondolnánk, és legtöbbször egyfajta automatizmusból működik.

Megszoktuk, mert ebben nőttünk fel; emlékszünk, hogy anya, apa vagy valamelyik nagyszülőnk mennyire sajnálta magát, hogy hányszor volt bűntudatunk mellette, hányszor kellett megadni, amit kért a békéért cserébe, hogy a bocsánatkérés volt a feloldozás és a kapcsolat helyreállásának egyedüli eszköze – akkor is, ha nem mi voltunk a hibásak. De megtettük, mert tudtuk, hogy csak így lesz végre nyugalom a családban.

Az önsajnálat olyan szokás, melyet mi is utálunk, másnál is utálunk, miközben észre sem vesszük, hogy mi magunk is belesodródunk. Bár csak néha, nem is feltűnően dagonyázunk langymeleg fürdőjében, mégis lassan elsorvasztja identitásunkat, erodálja kapcsolatainkat, ráadásul észrevétlenül továbbadjuk a következő generációnak.

MINT AZ ÖRVÉNY

Az önsajnálat egyik árnyoldala az, hogy csak befelé történik. Ha csak önmagunkban zsörtölődünk a saját érzelmeink, fájdalmaink, haragunk megfogalmazása után, akkor magunk előtt zárjuk le a megoldás, az önvédelem, az önérvényesítés lehetőségét. Belül gyűlik-gyűlik a harag, amely később keserűséggé fokozódik. Megkeseredünk, és lassan észre sem vesszük, hogy egyre több dolgot negatívan látunk, egyre több mindenre negatívan reagálunk. A veszély abban rejlik, hogy a befelé megfogalmazott határainkat soha nem fogalmazzuk meg kifelé – vagy ha mégis, akkor már robbanva, vádolva, pusztító szavakkal.

A csak befelé forgatott gondolatok olyanok, mint az örvény. Az örvénynek három tulajdonsága van: egyre gyorsul, szűkül és mélyül. Amikor csak a saját fejünkben forgatjuk a gondolatainkat, egyre gyorsabban, erősebben, hangosabban fognak üvölteni: „engem senki nem ért meg!”, „engem mindig kihasználnak!”, „na, ugye, megint én vagyok a hibás!”, „ezt csak velem lehet megtenni!”.A gyorsuló gondolatok beszűkülnek, mint a példában szereplő örvény, s ettől egyre kevésbé látjuk a teljes képet, a másik igazságát vagy érzéseit. Egyre nehezebben tudunk másra is gondolni, mint a saját igazságunkra és a saját sértettségünkre. Beszűkülünk. Az önsajnálat beszűkíti látásunkat, és észrevétlenül már nem mi vagyunk az áldozatok, hanem mi magunk áldozzuk fel önmagunkat és a másikat, vagyis a sebzettből észrevétlenül sebzővé formál minket. Az örvény pedig leránt a mélybe, az érzelmi kimerültségbe, depresszív gondolatokba, ön- és kapcsolatpusztító dimenziókba. A mélyben már nincs szeretet, és nincs igazság. Ott, az örvény alján csak fájdalom és igazságtalanság létezik. Ott, a mélyben nézzük a saját sírunkat, siratjuk magunkat az elképzelt koporsónkban, és könnyek között, elégedetten gyönyörködünk a minket siratókban, akik végre kínlódhatnak, mert megkapják méltó jussukat: örökké tartó, feloldozhatatlan bűntudatukat, hogy minket megsebeztek, mártírként kivégeztek… Így torzítja látásunkat az önsajnálat.

ÁLDOZATOK, MÁRTÍROK, HÓHÉROK

Az önsajnálat másik aspektusa, hogy mindeközben mi magunk is torzulunk: magunkra és kapcsolatainkra is pecsétet teszünk, a lelki bezártság pecsétjét. Kevesen gondolnak bele, hogy a mártírság szerepéhez mindig kell egy másik szereplő is. Gyakran megkérdezem a hozzám forduló párokat vagy a szülő-gyerek kapcsolattal küzdőket: „Akkor ön nemcsak áldozat, hanem mártír is? Ön fel lett áldozva az igazság oltárán?” A válasz meglepően gyakran egy határozott, dühös igen, mert belső, idejében ki nem mondott igazságunk azt követeli tőlünk, hogy elhangozzon, kimondasson. Ezek után szoktam feltenni a provokatív kérdésemet: „Ha ön mártír, akkor a másik mit érezhet ön mellett?” Általában csak néznek rám, nem is értik a kérdést. Elvégre „kit érdekel, hogy a másik mit érez? Hát nem látják? Itt én vagyok az áldozat, itt én vagyok a mártír! Engem sajnáljanak! Engem értsenek meg!” Sok-sok átbeszélés és megértés után esik csak le az önvizsgálatra nyitottak szeméről a hályog, hogy ha én mártír vagyok, akkor a másik a hóhér! Igen, ne kenegessük el a szó mélységét: nem feláldozó vagy csupán bántó fél, ez túl finoman hangozna ahhoz képest, amit a másik oldal megél. Bármennyire kemény is: ha mi mártírok vagyunk, akkor ők a hóhéraink!

Az önsajnálat tehát olyan „kavics”, amelyet ha nem veszünk ki a cipőnkből, bőrkeményedést okoz a lelkünkön, kapcsolatainkon. A keményedéseken keresztül pedig már nem érezzük a lelkünk finom rezzenéseit, a másik gyöngéd megnyilvánulásait. Ha beleragadunk az önsajnálatunkba, akkor pont a számunkra legszeretettebb emberre húzzuk rá a hóhér szerepét. S onnan nincs kiút, ott a másik bent ragad, nincs feloldozás.

Egyszer egy erről szóló előadásom után odajött hozzám egy idős néni. Kisírt szemekkel mondta el, hogy most jött rá, hogy ő egész életében csak befelé forgatta az igazságát, érzéseit, gondolatait, kifelé pedig büntette férjét. „Emőke, most értettem meg, hogy évtizedeken keresztül én hóhérként kezeltem a férjemet, pedig annyira szerettem!” A néni nyolcvanhárom éves volt, a férje néhány éve hunyt el, így mesélte el nekem a történetét. Megrendített. A könnyeivel küzdve mondta, hogy már nincs visszaút. De a legmegrendítőbb pillanatokban is van remény, mert visszaút ugyan tényleg nincs, kiút azonban van! „A férjét már nem tudja feloldozni, de a gyermekeit, az unokáit még igen!” – válaszoltam neki.

BÁTORSÁG ÉS ŐSZINTESÉG

Mit tehetünk, ha felismertük, hogy ez a kavics tényleg ott van a cipőnkben, ha nyom, ha fáj, ha megkeményít? Hogyan vegyük ki? Bátran! Ennek a kavicsnak a kivételéhez ugyanis nem erő, nem tudomány, hanem bátorság kell. Az önsajnálat folyamata úgy indul be, hogy valahol megsebeznek. Nem szólunk, hallgatunk, nyelünk, majd továbbmegyünk. Aztán érezzük, hogy nyom, szúr, sebez, majd elkezdünk gondolkodni azon, hogy mennyire fáj, és hogy „azt kellett volna mondanom, hogy…”. Fejben újra és újra eljátsszuk az adott szituációt. Újra és újra megválaszoljuk, amit mondani kellett volna – de csak fejben! Márpedig ez a kulcs!

Ha szavakkal is kifejezzük, ami fájt, amivel nem értünk egyet, ami aggaszt, dühít, akkor nincsenek áldozatok, mártírok, és nincsenek hóhérok. Akkor felnőtt, érett egyének beszélgetnek, határokat húznak, tiszteletet adva önmaguknak és másoknak. Amikor ugyanis ott, az adott helyzetben – vagy akár kicsit később is – megfogalmazzuk a bántó eseményhez kötődő érzéseinket, gondolatainkat, akkor azzal elsősorban magunkat tiszteljük, és egyben a kapcsolatainkat is mélyítjük, az őszinteségünket munkáljuk. Ha még időben kinyitjuk a szánkat, akkor a fülünk is készen lesz a másik meghallására, és végre beindul a várva várt párbeszéd – így pedig nem alakulnak ki „lelki bőrkeményedéseink”.

Ehhez azonban bátorság kell. Bátorság, miszerint el bírom viselni az őszinteséggel járó feszültséget, hit abban, hogy meg tudjuk oldani a nehezebb pillanatokat, és egy belső erő, hogy semmi nem történik akkor sem, hogy ha most átmenetileg haragudni fog a másik. A másik haragja a lelkünket, az identitásunkat nem pusztíthatja el, legfeljebb kellemetlenebbé tesz néhány órát, csak nehezebbé teszi a pillanatot vagy az adott időszakot. Hamis illúzió az, hogy a lenyelt megbántottság békét hoz! Ne áltassuk ezzel magunkat! A lenyelt megbántottság indít csak el igazi csatákat, csendes, mindent felemésztő háborúkat.

Lássuk csak ezt a kavicsot újra! Kiindulásként érthető, hogy menet közben bekerült a cipőnkbe. De ha ki akarjuk venni, akkor állítsuk le a gondolati örvényeinket, vegyük le a másikról a hóhérkosztümöt, amelyet ráaggattunk, és legyünk bátrak az őszinteséghez. Vállaljuk fel, mondjuk ki az érzéseinket, gondolatainkat, véleményünket. A feszültség, amelyet a konfliktus vállalásával elviselünk, csak átmeneti, ugyanakkor felszabadít, és életet ad nekünk és kapcsolatainknak.

A mártírok mindig meghalnak – és mindig önkéntesen. Az őszinte ember azonban él. „Szája gyümölcséből lakik jól az ember, beszéde termésével elégedik meg” – mondja a Példabeszédek könyve (18,20). Megéri őszintén beszélni, mert abból jóllakik a lélek. Érdekes látni, ahogyan az őszinteségre törekvő embernek kiegyenesedik a gerince. Szinte hallani, ahogyan igazodnak a csigolyái, s mintha az arcán is változnának az izmai. Mosolyra húzódnak, a szabadság mosolyára. Hát hogyne! Hiszen már él.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Győri Virág

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Tabák Miklós

Tördelés: Gellén Sára

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Outfit – SIL Open Font License

Raleway – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License