Chantelle Shaw

A szerelmes teniszbajnok

Lindsay Armstrong

Hamupipőke és a milliomos

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Chantelle Shaw, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 821. eredeti címe: Housekeeper in the Headlines

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Lindsay Armstrong, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Júlia 822. eredeti címe: The Girl He Never Noticed

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Herczog Gábor

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 821-822. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-000-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Chantelle Shaw

A szerelmes teniszbajnok

1. FEJEZET

– Igaz ez?

– Persze hogy nem! – Carlos Segarra komoran bámulta a kezében tartott újságot, és káromkodott egyet. Aztán az apjára nézett, és felismerte a csalódottságot az arcán. Dios, az évek során gyakran okozott csalódást az öregnek… De ez most más volt, mert Carlos nem tette meg, amivel vádolták.

– Nekem nincs törvénytelen gyermekem! – morogta. – A bulvárlapok sztorija az utolsó szóig hazugság.

Roderigo lélegzete enyhén sípolt. Egy évvel ezelőtt szerencsésen túlélt egy agyvérzést, de a múlt hónapban tüdőgyulladás miatt ismét kórházba került.

– Szóval nem ismered ezt a nőt, ezt a Betsy Millert, aki állítólag a fiad anyja?

Carlos gyomra összeszorult, ahogy olyan képek ugrottak be neki, amelyeket ennyi idő után inkább elfelejtett volna. Barna szem, aranyszőke haj, amely selymes fürtökben keretez egy szép, szenvedélyes, kipirult arcot… Emlékezett Betsy ajkának puhaságára és a lány halk nyögéseire, amikor szeretkezett vele.

Azon a két évvel ezelőtti éjszakán – miután megvalósította az álmát, és megnyerte a rangos Brit Nemzetközi Teniszbajnokságot – képtelen volt uralkodni magán.

– Rövid időre találkoztam vele Londonban – mondta mereven. – De nem én vagyok a gyermeke apja.

Roderigo fürkészően nézett rá.

– Száz százalékig biztos vagy ebben?

– Sí. – Carlos az újság címlapján díszelgő fotót bámulta. Bár Betsy formátlan esőkabátot viselt, és a haját egy meglehetősen ronda gyapjúkalap takarta, érezte, hogy a vére felforrósodik. A reakciója zavarba ejtette. Soha nem sírt vissza egy nőt sem. Pláne nem egy szemtelen angol házvezetőnőt!

– Lehetetlen, hogy ez a baba az enyém – hangsúlyozta. A fényképen Betsy egy gyerekkel volt látható, aki, úgy tűnt, hogy egyidős Carlos unokaöccsével. A kisgyermek arcvonásai alig voltak felismerhetők.

Ha Betsy terhes lett volna tőle, miért várt volna mostanáig, hogy nyilvánosságra hozza? Nem neki mondta volna el előbb? Valószínűleg hazudott az újságíróknak, és jól megfizették a sztoriért.

Carlos anélkül távozott a délnyugat-londoni házból, hogy Betsyvel újra találkozott volna, miután együtt töltöttek egy éjszakát. De nem tudta elfelejteni a lányt, és néhány héttel később Spanyolországból küldött neki egy drága karkötőt meg a jelenlegi telefonszámát. Azt írta neki, hogy hívja fel, ha újra látni akarja. De a lány soha nem válaszolt, és ő soha többé nem próbált kapcsolatba lépni vele.

Nem az ő stílusa, hogy nőket hajkurásszon. És ha Betsy tényleg terhes lett volna tőle, akkor már csak az anyagi támogatásáért is felvette volna vele a kapcsolatot.

– Ez csak egy botrányos történet, amit a bulvárlapok szeretnek megszellőztetni – mondta az apjának, és az újságot az ágyra dobta. – Vannak nők, akik szándékosan lefekszenek egy hírességgel, majd eladják a sztorit a sajtónak.

– Ha nem szereztél volna magadnak playboy hírnevet, talán nem kerültél volna a hölgy célkeresztjébe.

A Roderigo hangjából hallható rosszallás zavarta Carlost. Arra az épületszárnyra gondolt, amelyet a toledói birtokán építtetett az apja számára. Roderigót éjjel-nappal ápolók gondozták, hogy ne kelljen idősotthonba költöznie.

Carlos azt remélte, hogy ezzel helyreáll az egykor szoros apa-fiú kapcsolat. Megbocsátásra azonban nem számított. Hogyan is számíthatna, ha soha nem bocsátja meg magának sem azt a szerepet, amit az anyja halálában játszott?

De az elmúlt hónapokban némi pozitív változást érzékelt Roderigo hozzáállásában. Carlos remélte, hogy közelednek egymáshoz, de az apja már nem bízott benne, és ez fájt neki.

Felállt a székről, amelyet az apja ágya mellé helyezett, és nyugtalanul fel-alá járkált a betegszobában.

– Mit fogsz most csinálni? – érdeklődött Roderigo halkan.

– A repülőgépem készen áll, hogy azonnal Angliába vigyen. – A véletlen úgy hozta, hogy Carlos amúgy is üzleti utat tervezett az Egyesült Királyságba. Ironikus, de korábban valójában azt fontolgatta, hogy újra kapcsolatba lép Betsyvel… Most viszont elhatározta, hogy felkutatja a lányt, és ragaszkodni fog egy apasági teszthez!

Válaszokat akart, és ha Betsy Miller hazudik neki, azt keservesen meg fogja bánni, esküdözött magában Carlos.

Szokatlanul sok eső esett idén júniusban, és az elmúlt huszonnégy órában a dorseti Fraddlington faluban kanyargó békés patak tomboló áradattá változott, és az éjszaka folyamán kicsapott a medréből.

Betsy homokzsákokat halmozott a bejárati ajtó köré, reggel mégis azt vette észre, hogy a földszinten több centiméter magasan piszkos barna víz áll a padlón.

Szerencsére a ház hátsó részében lévő konyha kissé magasabban volt, így száraz maradt.

Sebastian a gyerekrács mögött állt, amelyet Betsy a konyha és a nappali közötti ajtóban helyezett el. A kisfiú majdnem tizenöt hónapos volt, és imádni való. Barna szeme aranyszínű volt, akárcsak az apjáé.

De Betsy nem volt hajlandó Carlosra gondolni.

– Attól tartok, ott kell maradnod, amíg feltakarítom az iszapot – mondta a kisfiának, odahajolt hozzá, és csókot nyomott a sötétbarna fürtökre.

A kis házikót csak bérelte, és fogalma sem volt, hol fognak megszállni Sebastiannal, amíg az árvízkárokat helyreállítják. A faluban már napok óta nagy volt a készültség, és még híradós stábok is jártak Fraddlingtonban, hogy beszámoljanak a bizonytalan helyzetről.

Miközben az átázott szőnyeget az előkertbe vonszolta, látta, hogy a szomszédja egy férfival beszélget, aki mikrofont tart az orra elé.

Betsy visszasietett a házba, és becsukta az ajtót. Eszébe jutott a másik újságíró, aki néhány nappal ezelőtt odament hozzá, amikor Sebastiant tolta át az úton egy babakocsiban. Felismerte a férfit…

Két évvel ezelőtt látta Alice nagynénjének délnyugat-londoni házában, hogy interjút készítsen Carlos Segarrával, a Brit Nemzetközi Teniszbajnokság férfi egyesének győztesével. Betsy ugrott be házvezetőnőnek, amikor Carlos a torna idejére néhány hétre kibérelte a házat.

Miután forró éjszakát töltött Carlosszal, másnap reggel későn ébredt, és ami még fontosabb: egyedül. Hiába kereste a férfit, az nem volt sehol.

Milyen naiv bolond voltam! – gondolta most keserűen, miközben felmosta a padlót.

Szülei rossz házassága és a csúnya válásuk miatt nem nagyon tudott szerelembe esni. Az egyetemen járt néhány sráccal, de soha nem volt komolyabb romantikus kapcsolata. Ennek ellenére mélyen legbelül mégis reménykedett abban, hogy egy nap találkozik a mesebeli herceggel – és a herceg egy magas, napbarnított és hihetetlenül jóképű teniszcsillag formájában érkezett.

Betsy életében először engedett közel magához valakit, és úgy gondolta, hogy Carlosszal különleges a kapcsolata. De valójában csak egy újabb strigula volt a férfi hódításainak listáján. Tisztán hallotta, ahogy Carlos azt mondta ennek az újságírónak, hogy ő csak futó kaland volt.

Betsy levette a gumikesztyűjét, és kétségbeesett, ahogy körülnézett a házikóban. Mióta felismerte ezt az újságírót a faluban, azóta rossz érzése volt. A férfi minden bizonnyal emlékezett rá, és őt mélységesen nyugtalanította, hogy az illető látta Sebastiant.

A bejárati ajtó felől érkező kopogás megijesztette. Valószínűleg valaki a mentőszolgálattól, mondta magának, és vett egy mély lélegzetet. Benézett a konyhába, és látta Sebastiant a játszószőnyegén ülve.

Újabb kopogás hallatszott, és a matt üvegen keresztül egy magas alakot látott az ajtó előtt.

Megmagyarázhatatlan módon a szíve gyorsabban kezdett verni.

– Jó napot, én… – Betsy hangja elakadt, és döbbenten meredt Carlosra. Ez nem lehet! Hogyan találta meg őt, és miért van itt?

Teljesen el is felejtette, milyen jóképű a férfi. Nem, ez azért hazugság. Soha nem tudta volna elfelejteni. És élőben Carlos Segarra ezerszer vonzóbb volt, mint az az alak, aki rendszeresen kísértette az álmaiban.

Carlos lenyűgöző külseje és sportlegendaként szerzett hírneve – nem is beszélve arról, hogy nagy playboy hírében állt – azt jelentette, hogy gyakran szerepelt a pletykalapokban. Betsy minden alkalommal utálta magát, amikor engedett a kíváncsiságának, és megvásárolt egy ilyen magazint, amiért a címlapon Carlos képe szerepelt. Azt írták róla, hogy „Spanyolország legszexibb férfija”. És ráadásul rendkívüli mértékben hatott rá, amire most ismét rájött.

Aranybarna szeme csábítóan csillogott sűrű, sötét szempillái alól. A teniszpályán „Jaguár” néven ismerték a gyorsasága és pontossága miatt. Soha nem lehet tudni, mire gondol egy jaguár, és ez Carlos Segarra is igaz volt.

Betsy nyelt egyet, és közelebbről is szemügyre vette Carlos elegáns szürke öltönyét. A nadrágja alsó része nedves volt, barna bőrcipőjét pedig sár borította.

– Csizmát kellett volna húznod. – A lány az ajkába harapott, amikor rájött, hogy két év után furcsa így köszönteni valakit. – Miért vagy itt?

Carlos összehúzta sötét szemöldökét.

– Csak most érkeztem Angliába, és fogalmam sem volt az áradásokról.

Tekintete végigvándorolt a lány formátlan pólóján, melegítőnadrágján és gumicsizmáján. Betsy természetesen a legócskább ruháit vette fel a takarításhoz.

– Meglep, hogy nem olvastál az árvízről. – A nő az újságra mutatott, amit a férfi a hóna alatt tartott. – Ha olvastad volna, nem ment volna tönkre az öltönyöd.

– A pokolba az öltönyömmel! – Carlos hangja dühös volt. – Most viccelődni próbálsz?

A lány pislogott.

– Hogy érted ezt?

Carlos belépett a házba, és körülnézett.

– Dios! – motyogta, miközben szétnézett a nappaliban. A krémszínű kanapén barna folt éktelenkedett, és kellemetlen szag járta át a szobát.

– Úgy vélem, hogy az árvíz okozta károkat drága lesz kijavítani. Szóval ezért csináltad?

– Mit csináltam? Nem értem, miről beszélsz.

A férfi egyértelműen dühös volt, de sajnos neki fogalma sem volt, miért.

Aztán észrevette, hogy a férfi az egyik leghírhedtebb bulvárlapot tartja a hóna alatt. A szíve kihagyott egy ütemet, amikor elolvasta a főcímet: „Segarra teniszbajnok eltitkolt fia!”

Volt ott egy fotó Betsyről és Sebastianról is. A kép meglehetősen elmosódott volt, és a fia csuklyás kabátkát viselt rajta, amely az arca nagy részét eltakarta. Betsy a riporterre gondolt, aki előzékenyen segített neki homokzsákokat rakni az ajtó elé.

– Ugye nem bánja, ha lefotózom? – kérdezte a férfi. – Egy helyi újságnak írok, és szeretném kihangsúlyozni ennek a történetnek az emberi nehézségeit.

Mivel az illető segített neki, Betsy nem akart udvariatlan lenni. A férfi ezután megkérdezte Sebastian korát, és megjegyezte, hogy meglehetősen sötét az arcbőre. De ő nem mondott semmi olyat, amiből arra lehetett volna következtetni, hogy Carlos Segarra a gyermeke apja.

– Fogalmam sincs, hogyan került ez nyilvánosságra – kezdte remegve. – Soha senkinek nem mondtam el, hogy Sebastian a te fiad.

Carlos felhorkant.

– Mennyit fizettek neked ezért a szemétért?

– Én nem… – Kezdte a lány, de Carlos türelmetlen mozdulattal felemelte a kezét.

– Tegnap este kaptam egy fülest, hogy rágalmazó cikket fognak megjelentetni rólam. De már túl késő volt ahhoz, hogy jogi végzéssel megakadályozzam a megjelenést – magyarázta szűkszavúan. – Az informátorom azt mondta, hogy egy Tom Vane nevű firkász felelős érte. Miattam vesztette el a sportriporteri állását, mert már korábban is sok hazugságot terjesztett rólam. Panaszt tettem az újságnál, ahol dolgozott, és végül kirúgták.

– Nem ismerek semmilyen Tom Vane-t – motyogta Betsy. – De egy férfi járt a faluban néhány napja, és azt mondta, hogy a helyi újságnak dolgozik. Halványan ismerősnek tűnt, és később eszembe jutott, hogy egyszer már láttam a nagynéném házában Londonban.

Carlos arckifejezése megkeményedett.

– Azt várod, hogy ezt el is higgyem? – kérdezte. – Nyilvánvaló, hogy ezt a történetet te találtad ki vele együtt. Gondolom, egy vagyont ígért neked, ha azt állítod, hogy én vagyok a gyereked apja. De ezt nem ússzátok meg! Apasági tesztet követelek. És amint bizonyítékom lesz rá, hogy a gyerek nem az enyém, beperellek rágalmazásért.

Betsy gyakran elképzelte, hogyan reagál majd Carlos, ha mesél neki a fiáról. Lelkiismeret-furdalása is volt: talán meg kellett volna adnia Carlosnak a lehetőséget, hogy eldöntse, el akarja-e ismerni a fiaként Sebastiant vagy sem.

Másrészt látott vele egy interjút, amelyben a teniszcsillag kijelentette, hogy nem vágyik családra. Betsynek pedig nem volt lehetősége rá, hogy kapcsolatba lépjen Carlosszal, miután az visszatért Spanyolországba.

Megpróbálkozhatott volna kapcsolatba lépni vele, de félt, hogy Carlos elveszi tőle a fiát. A szülei válása óta Betsy tudta, milyen érzés egy felügyeleti joggal kapcsolatos csata középpontjában állni. Elhatározta, hogy megkíméli Sebastiant az ilyen megpróbáltatásoktól.

De most már nincs visszaút. Felemelte az állát, és bátran Carlos dühös szemébe nézett.

– Az apasági teszt csak azt fogja bizonyítani, hogy igazat mondom. Sebastian a te fiad.

Carlost meglepte a lány heves reakciója.

– Egy éjszakát töltöttünk együtt, és védekeztünk szex közben – mondta szűkszavúan. – Hogy őszinte legyek, csoda lenne, ha teherbe estél volna tőlem.

– Nem tudom, hogyan történt, de egyetértek veled abban, hogy a fiunk egy csoda. – A férfi figyelte, ahogy Betsy átmegy a szobán, és áthajol a konyha gyerekrácsán. Aztán kinyújtotta mindkét karját a gyerek felé.

– Nem igaz, édesem? Te vagy anyuci kis csodája.

Carlos teste megfeszült, amikor meglátta, hogy egy kisgyerek bizonytalanul odasétál a rácshoz. Betsy felkapta a kicsit, és a derekára ültette.

– Ő Sebastian – jelentette be büszkén, és a szemében tükröződő nyilvánvaló szeretet fájdalmas szúrást okozott Carlos mellkasában.

Réges-régen az anyja ugyanilyen szeretetteljes büszkeséggel mosolygott rá.

Elnyomta az emléket, miközben a kisfiút bámulta, akinek nagy barna szeme és sötét fürtjei voltak. Ráadásul feltűnően hasonlított Carlos unokaöccsére. A nővére fia, Miguel kétéves volt.

– Majdnem tizenöt hónapos, április tizenhetedikén született – mondta halkan a lány. – Pontosan kilenc hónappal azután, hogy lefeküdtünk egymással. És azután nem voltam együtt senki mással. És ha még emlékszel, előtted szűz voltam.

Ez lehetetlen! nyugtatgatta magát Carlos. Az, hogy ez a gyerek hasonlított az unokaöccsére, semmit sem bizonyít. Sebastian ugyanolyan könnyen örökölhette barna szemét az anyjától is.

De amikor Betsy a fiával a karjában közeledett felé, Carlos észrevette, hogy a kisfiú szemében aranyszínű pöttyök vannak – akárcsak az övében.

Pánik kerítette hatalmába. Neki nem lehet gyereke! Egész felnőtt életét azzal töltötte, hogy elhárított minden felelősséget.

Két évet ugrott vissza gondolatban. Pályafutása csúcsán volt, és több nemzetközi tenisztornát nyert, mint bármelyik más játékos. De a londoni bajnokság hőn áhított aranytrófeája még mindig hiányzott a gyűjteményéből. Ez volt az a győzelem, amelyre a legjobban vágyott: meg akarta nyerni a tornát az édesanyja tiszteletére.

Londonban kibérelt egy házat a teniszklub közelében, ahol a játékok kezdete előtt több hétig edzett. Ám elhatározása, miszerint nem hagyja, hogy bármi is elterelje a figyelmét, megingott, amikor egy vonzó, fiatal, barna hajú nő fogadta a házban.

– Én vagyok a házvezetőnő, Betsy Miller – mutatkozott be a lány félénk mosollyal. – Ne aggódjon – biztosította gyorsan, amikor a férfi elkomorult. – Ígérem, hogy észre sem fog venni.

Alabástrom bőre az enyhe pírral egészen elbűvölő volt. Betsy friss, természetes és csinos volt, amit a férfi az első pillanattól kezdve szexinek talált.

Ritkán nyűgözte le egy nő, de volt valami Betsyben, ami felpiszkálta a libidóját.

– Ne legyen ebben olyan biztos – motyogta. – Maga nagyon csinos, Betsy Miller…

Dios! Carlos gyorsan visszatért a jelenbe.

Az előtte álló nő úgy nézett ki, mint egy Charles Dickens-regény szereplője: koszos, régi ruhában volt, a haját kendő alá rejtette. Bár nem viselt sminket, és nem volt olyan kifinomult, mint a korábbi szeretői, természetes szépsége és veleszületett érzékisége lángra lobbantotta.

– Ha igazad van, miért nem mondtad el nekem, amikor megtudtad, hogy terhes vagy?

– Csak néhány héttel később jöttem rá, amikor te már rég visszatértél Spanyolországba. – A lány az ajkába harapott. – Láttam, amikor interjút adtál a tévében, nem sokkal azután, hogy bejelentetted, a bajnokság után visszavonulsz a profi sporttól. Akkoriban az a pletyka járta, hogy feleségül veszed a modell barátnődet, Lorena Lopezt, és családot alapítasz vele.

Carlos megvetően felhorkant.

– Volt egy rövid viszonyom Lorenával, de vége lett, mielőtt Angliába jöttem volna, hogy felkészüljek a bajnokságra. Világossá tettem, hogy nem veszem feleségül, de ő ezt nem fogadta el. Aztán elmondta a sajtónak, hogy eljegyeztük egymást.

Betsy bólintott.

– Azt mondtad abban a talk show-ban, hogy magányos farkas vagy, aki soha nem akar megházasodni vagy gyereket vállalni. Ekkor jöttem rá, hogy neked nem kell gyerek.

Carlos végigsimított a haján. Először nem hitte el a bulvárhírt a gyerekről, de most már nem tudta, mit gondoljon. Betsy vagy nagyon jól hazudik, vagy igazat mond, és ez a gyerek, aki megpróbál kibújni a karjából, az ő fia.

– Édesem, nem rakhatlak le a koszos padlóra – mondta Betsy, és megpróbálta megnyugtatni a kisfiút.

Sebastian még csak tizenöt hónapos volt, de már most látszott rajta, hogy rendkívül erős akaratú. Vajon ezt tőle örökölte, az apjától?

– Már elintéztem az apasági vizsgálatot – jelentette be Carlos. – Egy orvos vár egy szállodában, néhány mérföldre innen, hogy levegye a szükséges mintákat, és a DNS-labor garantálja az eredményt huszonnégy órán belül.

– Mit fogsz tenni, ha az eredmény pozitív lesz? – kérdezte Betsy. – Ha Sebastian csak kellemetlenséget okoz neked, jobb lenne, ha nem is csináltatnád meg a tesztet. Most rögtön elmehetsz, és elfelejtheted őt örökre.

– Nyilvánosan azt állítottad, hogy én vagyok a gyermeked apja, és én elhatároztam, hogy tisztázom a dolgot.

– Esküszöm, hogy a bulvársajtóban megjelent történezhez semmi közöm!

– Ma este lesz egy parti Londonban a sportmenedzsment cégem brit irodájának megnyitása alkalmából. A Veloz a sportvilág legnagyobb neveit képviseli. De most megkérdőjelezik a feddhetetlenségemet. Tudnom kell az igazságot, és ezt csak az apasági teszt garantálhatja.

– Jó. – Betsy bólintott. – Készen állok rá. De hogyan jutunk el a szállodába, hiszen a falut elárasztotta a víz? Egyáltalán, hogy kerültél ide?

– Helikopterrel repültem Fraddlingtonba, onnan pedig egy mezőn gyalogoltam át, mert a főút járhatatlan volt. – Carlos a bejárati ajtóhoz sétált, és majdnem megcsúszott a padlón lévő sáron. – Induljunk!

– Nyilvánvalóan semmit sem tudsz a kisgyerekekről, ha azt hiszed, hogy ez így megy. Össze kell csomagolnom egy pelenkázótáskát Sebastiannak, és el kell készítenem az ételét az útra.

A gyerek abbahagyta a vergődést Betsy karjában, és Carlosra meredt. Helyes kisfiú volt. Carlosnak ismét feltűnt, hogy Sebastian mennyire hasonlít az unokaöccsére.

– Majd én tartom a kicsit, amíg te összepakolsz – mondta szűkszavúan.

A lány tétovázott.

– Lehet, hogy nem akar hozzád menni, hiszen idegen vagy neki.

Carlos kinyújtotta a kezét, és elvette tőle Sebastiant. A nővére a kezdetektől fogva rászoktatta, hogy a karjába vegye az unokaöccsét, amikor Miguel kisbaba volt. Ragaszkodott hozzá, hogy Carlos komolyan vegye a nagybácsi szerepét.

Betsy megkérdezte tőle, mit fog tenni, ha a kezében lesz az apasági teszt eredménye. Ő egészen mostanáig nem gondolta, hogy Sebastian az ő fia. De ha mégis…

Ellentmondásos érzések kavarogtak Carlosban, de a legintenzívebb és legváratlanabb az erős védelmezőösztön volt. Tizenéves kora óta nem kapott támogatást a saját apjától. Még abban is kételkedett, hogy Roderigo szereti őt.

Ha Sebastian valóban az övé, felelősséget kell vállalnia a fiáért, és feltétel nélkül szeretnie kell.

Betsy visszatartotta a lélegzetét, amikor a helikopter felszállt. A szakadó eső után, amely az áradást okozta, most gyönyörű napsütéses nap volt. Egyetlen felhő sem homályosította el a kék eget.

– Félsz a repüléstől? – Carlos vele szemben ült a kabinban, és Betsyvel ellentétben teljesen nyugodtnak tűnt.

– Nem vagyok nagy rajongója – vallotta be a lány, és felszisszent, amikor a helikopter kicsit megbillent.

– Ez csak egy kis turbulencia.

Carlos mély hangjától Betsy megborzongott, és rájött, hogy a belső feszültségének semmi köze ahhoz, hogy ideges a helikopteres út miatt.

Még mindig alig tudta elhinni, hogy Carlos megjelent a házánál. Ha előre tudott volna a látogatásáról, akkor felkészült volna az erotikus kisugárzására.

– Repültél már valaha helikopteren? – kérdezte a férfi.

– Gyerekkoromban egyszer meglátogattam apámat. Volt pilótaengedélye, és Kanada egy távoli részén élt, ahová csak helikopterrel lehetett eljutni.

– Miért nem éltetek együtt?

– A szüleim elváltak, amikor nyolcéves voltam, és anyám kapta meg a felügyeleti jogot. De volt egy megállapodásuk, hogy apámmal is tölthessek némi időt.

Betsy elfordult, és kibámult az ablakon, miközben a múlt emlékei lassan utolérték. A válás után az anyjával élt Londonban, de az iskolai szünetben repülőre ültették Torontóba, hogy meglátogassa az apját. Az egyik látogatás során Drake Miller egy kis repülőtérre vitte, ahol aztán helikopterre szálltak.

– Igazi kalandban lesz részünk – ígérte neki. – Felfedezzük Kanada egyik legvadabb helyét.

– Anya mit szól ehhez? – Betsy kényelmetlenül érezte magát. – Vissza kell mennem Angliába, mielőtt a jövő héten elkezdődik az iskola.

– Az az igazság, édesem, hogy anyukád nem akarja, hogy vele élj. – Drake összeráncolta a szemöldökét, miközben ő sírni kezdett. – Hé, miért sírsz? Nem akarsz az apukáddal lenni?

Betsy biztosította róla, hogy szereti. Mindkét szülőjét szerette. De azt hitte, hogy valami szörnyűséget tett, amiért az anyja örökre elküldte.

Hat hónappal később a kanadai rendőrség megjelent a magányos faházban, ahol Betsy az apjával élt, és ő megtudta a keserű igazságot. Az apja elrabolta őt! Hazudott neki, amikor azt mondta, hogy nem bírja elviselni, hogy külön éljen az egyetlen lányától. Betsy gyanította, hogy az anyjával való viszály részeként, bosszúból rejtegette őt.

A gyermekkori élmények miatt bizalmatlan volt a romantikus szerelemmel szemben, és nem értette, miért szeretett bele Carlosba mégis.

De talán nincs köztük más, mint puszta vágy.

Miután véletlenül kihallgatta, hogy a férfi azt mondta egy újságírónak, hogy csak alkalmi viszonyuk volt, mélyen megbántódott. Hagyott neki egy üzenetet, és utalt rá, hogy csak azért feküdt le vele, mert híres volt. És hogy jobb lenne mindkettőjüknek, ha soha többé nem találkoznának, hogy elkerüljék a kellemetlenségeket. Aztán elment a házból, és amikor órákkal később visszatért, Carlos már eltűnt.

Sebastian most már unatkozott, és megpróbált lecsúszni Betsy öléből.

A lány észrevette, hogy Carlos milyen kritikusan figyeli őt, és azon tűnődött, vajon az anyai képességeit ítéli-e meg.

Mindent magának kellett megtanítania, senkitől sem kapott segítséget. Az édesanyja Los Angelesből repült ide, amikor Sebastian hathetes volt. De Stephanie Miller a látogatás nagy részét azzal töltötte, hogy állandóan panaszkodott, amiért nem érzi magát elég idősnek ahhoz, hogy nagymama legyen. A színészi karrierje végét jelentené, ha a producerek megtudnák a valódi korát.

Betsy nem is vette a fáradságot, hogy megemlítse: az anyjának évek óta nem volt nagy filmszerepe. És néhány pohár bor után Stephanie bevallotta azt is, hogy anyagi nehézségekkel küzd.

– Bárcsak segíthetnék neked, drágám, de pénz szempontjából nem állnak túl jól a dolgaim. Biztos vagyok benne, hogy apád viszont nagy jogdíjakra számíthat a könyveiből – tette hozzá keserűen. – Állítólag ő a legjobb krimiíró Észak-Amerikában, bár csodálkozom, hogy van energiája írni. A legutóbbi felesége csak egy évvel idősebb nálad.

Betsy soha nem találkozott az apja harmadik feleségével. Mióta összeveszett a másodikkal, Drake távolságot tartott a lányától. Felhívta, amikor Sebastian megszületett, és küldött neki egy gratuláló lapot, de soha nem látogatta meg az unokáját.

– Nincs szükségem pénzre – válaszolta az anyjának. – Az állatportrés üzletem elég jól megy, és megvan a munkám a falusi kocsmában is.

Habár kételkedett benne, képes lesz-e újra felvenni a munkát a kocsmában. Barátja, Sarah, a kocsma tulajdonosa azt mondta, hogy a hely súlyosan megrongálódott az árvízben. Betsynek el kell hagynia a házikót is, ahol a padláson egy kis műtermet rendezett be magának…

Sebastian nyafogni kezdett, és Betsy megsimogatta a fürtjeit.

– Már nem tart soká, kicsim – próbálta megnyugtatni a kisfiút, és Carlosra pillantott. – Mennyi van még hátra az utazásból?

A férfi röviden beszélt a pilótával.

– Néhány perc múlva leszállunk.

A napszemüveg eltakarta a szemét, és Betsy nem tudta, mire gondolhat.

Nem állt szándékában anyagi támogatást kérni Carlostól. Egyedül ő a felelős Sebastianért. Nem ő az első nő a történelemben, aki a szívére hallgatott, nem pedig az eszére. Most pedig vállalnia kell a következményeket, még ha nehéz is.

Belélegezte Carlos arcszeszének fanyar illatát. A vágy édesen lángolt fel benne, ahogy gondolatai visszatértek a férfival töltött éjszakához…

A kanapé bársonyhuzata nagyon érzéki volt, amikor meztelenül feküdt rajta Carlos karjában. A férfi nem sietett azzal, hogy hangulatba hozza. Simogatta a mellét, a combját, és végül elmerült a nedves forróságban.

Betsy emlékezett rá, milyen nagynak és keménynek érezte a férfiasságát, amikor beléhatolt. És most a lüktetés a lába között szégyenletes bizonyíték volt arra, hogy csak rá kell néznie, hogy újra ugyanazt a vágyat érezze.

Betsy arca vörös lett, amikor rájött, hogy Carlost bámulja. Bárcsak levehette volna a férfi napszemüvegét, hogy lássa, észrevette-e a köztük lévő erotikus feszültséget.

Carlos a világ legszebb nőivel járt. Miért érdekelné egy jelentéktelen házvezetőnő? Gazdag volt, és olyan szexi, hogy minden bizonnyal bárkit megkaphatott volna, akit csak akart.

– Mindjárt leszállunk – mondta most a férfi.

Szedd össze magad! – parancsolta magára Betsy, miközben követte a férfit a szálloda tetején lévő helikopter-leszállópályán.

Carlos a lifthez vezette, amely a tetőtéri lakosztályba vitte őket. Ott egy orvos várt rájuk, hogy bőrmintát vegyen tőlük. Ezután azonnal elköszönt.

Megcsörrent a telefon, és Carlos bement a hálószobába, hogy felvegye.

Sebastiannak aludnia kellett volna, de hangosan tiltakozott, miután Betsy kicserélte a pelenkáját, és lefektette a széles kanapéra. A pelenkázótáskában keresgélt a kedvenc játéka után, de nem találta, így kétségbeesetten kiürítette a táska tartalmát a padlón.

Carlos nem sokkal később visszajött.

– Mi baja van? – kérdezte a gyerekre utalva.

– Csak fáradt – válaszolta röviden Betsy. – És otthon hagytam a plüssállatát.

– Ha Sebastian nagyon fáradt, akkor biztos vagyok benne, hogy a játéka nélkül is elalszik – mondta Carlos szárazon, ami felidegesítette Betsyt.

– Mit tudsz te a gyerekekről? – vetette a szemére, miközben Sebastian sírása egyre hangosabb lett.

– Talán Sebastian abbahagyná a sírást, ha te megnyugodnál – motyogta Carlos. – Valószínűleg megérzi a feszültségedet.

– A te hibád, ha feszült vagyok. – Betsy rosszallóan nézett rá. – Megbántottál.

A férfi elkomorult.

– Mivel?

– Megalázónak találom, hogy egy idegen mintát vesz tőlem és Sebastiantól egy DNS-teszthez – válaszolta hevesen, és az ajkába harapott. – Miből gondolod, hogy hazudnék az apaságról?

– Minden, amit a barátságunkról gondoltam, köddé vált, amikor megtaláltam a búcsúleveledet – morogta Carlos. – Mit kezdjek azzal a ténnyel, hogy csak azért feküdtél le velem, mert híresség voltam?

– Ezt az üzenetet azután írtam, hogy jelentéktelen kalandnak minősítetted a kapcsolatunkat egy újságíró kérdésére. Mert véletlenül meghallottam! – Betsy grimaszolt. – Sebastian a te gyereked, akár el tudod ezt fogadni, akár nem.

– Huszonnégy órán belül biztosat tudunk – válaszolta hanyagul a férfi. – Ma este Londonban maradok. Te és Sebastian itt alszotok, a szomszéd szobában van egy kiságy. Holnap jelentkezem.

– Már alig várom – morogta Betsy gúnyosan, és Carlos mellett elhaladva bevitte Sebastiant a hálószobába.

A kisfiú kimerült volt a sírástól, és szinte azonnal elaludt, ahogy az anyja lefektette.

Amikor visszatért a nappaliba, Carlos már elment, és őt bosszantotta a keserű csalódás, amit érzett.

Eszébe jutott, hogy a főbérlője néhány nappal ezelőtt felhívta, hogy közölje vele, eladja a házikót. És sajnos a környéken nem volt olyan megfelelő szállás, amit ki tudott volna bérelni. Pedig sürgősen szüksége lenne egy helyre, ahol festhet…

A festményre gondolt, amelyen nemrég dolgozott. A golden retriever portréját egy ügyfél rendelte meg születésnapi ajándékként a feleségének. A festmény elkészült, és Betsynek gondoskodnia kell arról, hogy eljusson az ügyfélhez.

Bekapcsolta a tévét, és megnézte a helyi híreket az árvízről. A főút már újra járható volt. Talán visszatérhetne a házikóba Sebastian plüssállatáért és a festményért…

– Most buszra szállunk – mondta a kicsinek, amikor felébredt a szundikálásból.

Amikor azonban elhagyta vele a szállodát, azonnal körülvették a lesifotósok. Az egyik újságíró egyenesen az orra alá dugott egy mikrofont.

– Miss Miller! Tényleg a teniszlegenda Carlos Segarra a fia apja?

– Mióta van kapcsolata Carlosszal?

– Igaz, hogy lefeküdt Segarrával a londoni tenisztorna alatt?

– Természetesen nem – tagadta Betsy dühösen. Átölelte Sebastiant, aki nyöszörögve a vállába temette az arcát. – Kérem, engedjenek át! – szólította fel a lesifotósokat. Úgy érezte magát, mint egy autó fényszórója elé került őzike, amikor vakuk villogtak körülötte.

– Miss Miller, jöjjön velem, kérem.

Betsy a nyugodt hang felé fordult, és egy elegánsan öltözött férfit látott, aki utat tört magának a paparazzók tömegén keresztül.

– Brian Waring vagyok, a szálloda igazgatója – mutatkozott be a férfi, miközben a karja alá csúsztatta a kezét, és gyorsan visszavezette az épületbe.

Betsy megkönnyebbülésére a fotósok nem követték őket.

Az igazgató a lifthez kísérte.

– Javasolnám, hogy maradjon a szállodában, ahol nem zavarja a sajtó. Señor Segarra személyesen engem kért meg, hogy gondoskodjak róla, hogy ön és a fia mindent megkapjanak, amire szükségük van. – Kedvesen elmosolyodott. – Mindjárt elintézem, hogy az ebédet a lakosztályban szolgálják fel.

Betsy szégyenlősen bólintott.

– Nem tudom, honnan tudta meg a sajtó, hogy itt vagyok.

– A paparazzók könyörtelenek, és megvannak a forrásaik – mondta a menedzser. – A bulvárlapok több ezer fontot fizetnek egy-egy fotóért vagy történetért, különösen, ha az botrányos.

Szóval a kisfia botrányos?! Bárcsak felébredne ebből a rémálomból!

Néhány perccel később Betsy a gyerekkel biztonságban visszatért a szállodai lakosztályba. A fotósokkal történt incidens mélységesen megrázta, és felidézte benne a tudósításokat az apja peréről, miután az ő elrablásával vádolták.

Rosszul lett a gondolattól, hogy az újságírók újra felidézik a szülei csúnya válását. Úgy tűnt, sem az anyját, sem az apját nem érdekelte, hogy az ő élete nyilvános szappanoperává fajult, de Betsy mindig is utálta a sajtó figyelmét.

Megcsörrent a mobiltelefonja, mire gyanakodva nézett rá, de megkönnyebbülten vette észre, hogy a barátnője, Sarah az.

– Betsy, most láttam a címlapokat! Annyira el voltunk foglalva a kocsma takarításával, hogy egyikünknek sem volt ideje a közösségi médiára… De Mike véletlenül vett egy újságot, és…

– Én is ugyanúgy érzek, mint te – mondta Betsy mély sóhajjal. – Kivéve, hogy közvetlenül Carlostól hallottam a történetet, amikor hirtelen megjelent a házamnál.

– Te jó ég! Mit mondott? Hogyan reagált?

– Apasági tesztet kért.

– Ó! A helyzet az… – Sarah hangja feszült volt. – Azt hiszem, az én hibám, hogy a dolog nyilvánosságra került.

– Hogy érted ezt?

– Hogy őszinte legyek, az elmúlt napokban csak arra tudtam gondolni, hogyan menthetném meg az üzletet. Mike és én olyan keményen dolgoztunk ezért a bárért! Aztán jött egy újságíró, aki az árvízről akart írni. Kedves fickónak tűnt, és felajánlotta, hogy felviszi velünk a bútorokat és a szőnyegeket az emeletre. – Sarah felsóhajtott. – Attól tartok, hittem neki, amikor azt mondta, hogy ő egy barátod még Londonból, és hogy már tudja, hogy Carlos Segarra Sebastian apja. Ha átgondoltam volna a dolgot, biztosan gyanakvóbb lettem volna. Ehelyett azt mondtam neki, hogy Carlosnak ideje felelősséget vállalnia a fiáért. De amikor ma megláttam az újságot, eszembe jutott az egész. Nagyon sajnálom, Betsy! Minden rendben van veled?

– Nem igazán. – Elmesélte, mi történt, amikor megpróbálta elhagyni a szállodát.

– Én és a nagy szám! – nyögte Sarah. – De biztos vagyok benne, hogy a paparazzóknak pár nap múlva új sztorijuk lesz – próbálta vigasztalni a barátnőjét.

A kár megtörtént, gondolta Betsy csalódottan. Holnap Carlosnak bizonyítéka lesz arra, hogy ő Sebastian apja, és ez még biztosan sok gondot fog okozni.

A nap hátralévő részét Sebastiannal töltötte a szállodai lakosztályban, amely a börtönévé vált. Szerencsére elég tartalék ruhát és bébiételt csomagolt neki.

Miután éjszakára betette a kiságyba, hosszú, illatos habfürdőt vett, majd felvette a szálloda egyik bolyhos fürdőköpenyét.

A vacsorát is a szobájába hozták, de alig tudott megenni pár falatot. Az elmúlt huszonnégy órában az élete szó szerint összeomlott. Elvesztette az otthonát és a műtermét, ráadásul Carlos váratlanul visszatért az életébe. De ma este úgysem tehet semmit, ezért fáradtan összekuporodott a kanapén, és megpróbált a tévében talált thrillerre koncentrálni.

Ijedten ébredt fel a bóbiskolásból, és egy pillanatra összezavarodott, de aztán eszébe jutott, hogy egy szállodai lakosztályban van. Valami zaj ébreszthette fel, úgyhogy felpattant a kanapéról. A televízió még mindig be volt kapcsolva.

Felállt a szőr a tarkóján, amikor rájött, hogy valaki van a szomszéd szobában, ahol Sebastian alszik.

A szíve hevesen dobogott, berohant a hálószobába, és meglátott egy alakot az ágy fölé hajolni.

– Carlos?

Megkönnyebbülten dőlt az ajtókeretnek, amikor a férfi megfordult, és az éjjeli lámpa lágy fénye megvilágította a markáns arcát.

– Megijesztettél. Azt hittem, egy lesifotósnak sikerült beosonnia.

Carlos a homlokát ráncolta.

– Zaklattak a paparazzók?

– Korábban rengetegen voltak a szálloda előtt. Vissza akartam menni a házikómba, de nem hagytak békén, és Sebastian megijedt. – Betsy tett egy lépést felé. – Mit keresel itt?

A férfi még egy utolsó pillantást vetett a gyerekre, mielőtt a nappaliba ment. A lány követte, és behúzta maga mögött az ajtót.

– Elfogadom, hogy Sebastian a fiam.

Ez a váratlan kijelentés meglepte Betsyt.

– Azt hittem, előbb meg akarod várni a vizsgálat eredményét.

– Sebastian tényleg nagyon hasonlít rám. Különben is, megnéztem a születési anyakönyvi kivonatát. – Carlos elhúzta a száját. – Ugye nem gondoltad, hogy csak úgy elhiszem, amit mondasz? De sosem bocsátom meg neked, hogy távol tartottad tőlem. Jogom lett volna tudni, hogy én vagyok az apja.