A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Nicole Trope: The Stay-at-Home Mother, 2023

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mostoha sorsok, 2022

Fordította: Mohai Szilvia

Copyright © Nicole Trope, 2023

First published in Great Britain in 2023
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Mohai Szilvia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-83-6

Davidnek, aki mindig azt mondja, „Ebből biztosan könyv lesz”, akárhányszor csak valami említésre méltó dolog történik. Igazad van.

PROLÓGUS

„Üdvözlöm, Andrea vagyok. Jelenleg nem tudom fogadni a hívását. Kérem, hagyjon üzenetet, és visszahívom.”

– Üdvözlöm… Ööö, gondolom, ön az az Andrea Gately, akinek meg van adva a neve az Eltűnt gyerekek a világban weboldalon. Tudom, hogy azt kérte, a rendőrséget értesítsük, ha van valamilyen információnk, de megtaláltam a Facebookon, és ott volt a telefonszáma is. Nem tudom, miért nyilvános a száma a Facebookon, de nem ezért hívom. Tisztában vagyok vele, hogy maga Ausztráliában él, én pedig az Egyesült Államokban, így fogalmam sincs, ott most épp hány óra lehet, de igazából nem is érdekel. Csak azért hívom, hogy közöljem, megadtam a számát és az elérhetőségeit az itteni rendőrségnek, akik biztosítottak róla, hogy azonnal utánanéznek a dolognak. Miért tette fel a fiam képét az Eltűnt gyerekek a világban weboldalra, Andrea Gately? Miért használta fel, és honnan szerezte meg?

EGY

ANDREA

MOST

A bejárati ajtó előtt áll, a kulccsal a kezében, amikor az autó csikorogva befordul az utcába, majd a ház előtt lefékez, a levegőt a fékcsikorgás zaja és az égett gumi szaga tölti be. Az utcai lámpa pislogni kezd, mintha valamiféle zavar támadt volna a rendszerben, ő pedig zakatoló szívvel szorosabban markolja a kulcsot.

A szél nedves leveleket kap fel a ház körül, az autó az ajtó előtt áll, a motorja vészjóslóan berreg a sötétben. Andrea már a torkában érzi a szívét, nyelni is alig tud.

Kinyílik a bal hátsó ajtó, ő pedig hunyorogva próbálja meg kivenni, ki ül az autóban. Dermedten, megfeszült izmokkal áll ott. Terry a hátsó ülésről a földre zuhan. Az autó nyitott ajtóval tovarobog, bele az éjszakába, kínzó égettgumi-szagot hagyva maga után. Andrea férje továbbra is a földön fekszik.

A nő nem bír megmozdulni, nem tudja eldönteni, mit tegyen. Közben a baba a hasában egyre csak rugdos.

Terry nem mozdul: „Halott!” – furakszik be a gondolat az agyába. Megindul felé; olyan erősen szorítja a kulcsot, hogy az a húsába vág. Ahogyan odaér a férjéhez, az nyögdécselve kiegyenesedik a földön, és felnéz rá. Mindkét szeme fel van dagadva, az utcai lámpa sárga fényében pedig előtűnnek kék-fekete zúzódásai.

Andrea körbenéz, és megkönnyebbülve veszi tudomásul, hogy senki sincs az utcán rajtuk kívül. Továbbra sem tudja, mit mondhatna vagy tehetne.

Találkozik a pillantásuk, majd a férfi feláll, és lassan, fájdalmasan bicegve elindul felé. Andrea hátralép.

– Elszúrtam – szólal meg a férfi rekedten. – Nagyon elszúrtam.

KETTŐ

GABBY

MOST

Bár a mobilja folyamatosan rezeg a kezében menet közben, próbál a lehető leglassabban lépni, mégis elég gyorsan haladni, közben emlékezteti magát, hogy semmiképp sem nézhet rá a telefonra, nem olvashatja el az üzeneteket. Nem akarja tudni, mi áll bennük, ám a képernyő úgy vonzza, mint a mágnes, és végül képtelen ellenállni. Lepillant, és elolvassa az SMS-t:

Megőrültél? Miért csinálod ezt? Állj meg! Gyere vissza! Könyörgöm!

A szíve már a torkában dobog, és izzadság lepi el a testét, de most már nem fordulhat vissza.

– Nem! – mondja ki hangosan. – Nem!

Az emberek visszafordulnak, és furcsán néznek rá, de nem állhat meg. Meg kell tennie. Meg kell változtatnia mindent.

HÁROM

ANDREA

ÖT HÉTTEL KORÁBBAN

Andrea végigpillant a szobán. Nem akarja, hogy a kétségbeesés súlya visszahúzza, és megakadályozza a teendői elvégzésében. Hiszen annyi dolga van.

Három napja költöztek be ebbe a házba, és ebben a három napban szinte mást sem csinált, csak pakolt meg takarított. Ám ma reggel még mindig úgy tűnik, mintha bele sem kezdett volna. Az egyik sarokban jókora doboztorony áll; akkora, mint ő maga. Enyhén oldalra dől, roskadozik a saját súlya alatt. A „garázs”, a „kert” és a „Terry” felirat áll rajtuk, ugyanis az utóbbiak Terryre várnak: megígérte, hogy a hétvégén kipakolja őket. A dobozok az ablak előtt állnak, így kitakarják a csekélyke napfényt, amely egyébként bejutna. Szürke az ég, így a napszak ellenére nem sok fény szűrődik be a házba, ezért Andrea felkapcsolja a lámpát, és megállapítja, hogy két izzó kiégett. Több égőt is ki kell cserélni, többek közt Jack szobájában. Rá kellene néznie Jackre. Ám a gondolat el is párolog, amint ismét körbetekint a szobában. „Kismamaagy” – mondta erre mindig az édesanyja nevetve, amikor elmesélte neki, hogy képtelen akár pár másodpercig is a fejében tartani egy-egy gondolatot – Andrea azonban tudta, hogy többről van szó. Az agyában folyamatosan félelem és aggodalom tombol, és féktelen erejű érzések töltik be az elméjét.

És a dolgokat csak tovább súlyosbítja a tény, hogy a ház – ez a huzatos ház, amely, azért be kell vallani, nagyon jó kis utcában áll – meglehetősen alapos felújítást igényel. A szőnyeg tiszta és a festés is friss, de bárhova néz, mindenhol a pusztulás nyomait látja, a lepattogzott fa ablakkeretektől kezdve a mennyezeten végigfutó repedésekig. Utóbbiak biztosan pár nappal azután jelentek meg, hogy a festők befejezték a munkát. A ház egész éjjel nyekereg-csikorog, mintha csak amiatt panaszkodna, hogy ismét lakják. Az előző tulajdonos az ágyában halt meg, miután ötven évig itt élt, szóval lehet, hogy a ház őt akarja visszakapni, és nem szívleli a gondolatot, hogy egy új család költözzön ide.

– Nyugi, nekem sem vagy épp a szívem csücske – motyogja Andrea, majd kineveti saját magát, amiért egy tárgyhoz beszél.

– Repedések mindig lesznek – mondta Terry az elmúlt éjjel, miközben épp az új ágyukat rakta össze. – A ház agyagra épült, így akárhányszor esik, vagy aszály van, vagy…

– Vagy egy kis szellő – tette hozzá Andrea.

Terry felnevetett, habár nem volt ebben semmi vicces.

Andrea szimatolni kezd. A penész dohos, erőteljes szaga mindenütt ott van; de végül is manapság egész Sydney ezzel küzd. Az őszi eső tavaszi, majd nyári esőbe fordult, most pedig már április eleje van, és ismét az őszi eső vette át a hatalmat. Az ajtók alatt és az ablakok mellett tátongó réseken hideg levegő árad be a házba; Andrea megborzong. Először bekapcsolta a hősugárzót, de aztán eszébe jutott, milyen drága a villany, így végül kikapcsolta. Ha folyamatosan dolgozik, nem fog fázni.

Az időjárás híven tükrözi Andrea hangulatát. Nem is lenne szép a naptól, ha épp most sütne, amikor ő legszívesebben egész nap sírna.

– De legalább a mi házunkat nem árasztotta el a víz – mondja ki hangosan, emlékeztetve magát, hogy mindig legyen hálás a jó dolgokért, ahogyan a nagymamája tanácsolta neki egykor: „Mindig van, aki nagyobb fájdalommal küzd, mit mi. A hála segít átvészelnünk minden egyes napot.” A nővére, Brianna egy kisvárosban él a queenslandi államhatár közelében. A férje ott dolgozik orvosként. Briannáék otthonát az utóbbi hat hónapban kétszer is elárasztotta a víz, amikor napokig, sőt, hetekig egyfolytában esett.

– Nem úgy tűnik, mintha valaha abba akarná hagyni – mondta Andreának épp tegnap, amikor átküldött neki pár új fotót: ezek egyikén a vadiúj bőrkanapéjuk volt látható, amint épp kiúszik a nappaliból a duplaajtón keresztül. – Nem engedtem a gyerekeknek, hogy a kanapén ülve egyenek, nehogy leegyék azt a gyönyörű bőrt, erre most ugyanúgy lelte a halálát, mint az előző kanapénk: kilebegett az ajtón a szemétdombra – mesélte nevetve.

– Bárcsak átmehetnék, és segíthetnék neked takarítani! – felelte Andrea.

– Van egy hároméves gyereked, és lassan kilenc hónapos terhes vagy – felelte Brianna. – Ráadásul most költöztetek. Van elég problémád neked is.

– Az biztos – motyogja magában Andrea, ahogyan a jelenbe visszatérve végigtekint a szobán.

A „törölközők” feliratú doboz fölé hajol, egy sniccerrel felvágja, majd felsóhajt, amint megpillantja a törölközőket, amelyek némelyikének inkább a szemetesben, mintsem a fürdőszobában lenne a helye. Mindegyik enyhén kopottas, Terry még akkor vette őket, amikor tíz éve elköltözött otthonról. Az új törölközőket felírta a karácsonyi kívánságlistájára, csak hát azután… azután minden összeomlott. Fogja a kék szettet, és beviszi a családi fürdőszobába, a zöldet pedig a hálószobából nyíló kisebbe. Ez utóbbi elég ódivatú, és fekete-rózsaszín csempemozaik borítja, amely akár még jól is nézhetne ki a maga retró módján, már ha nem tarkítanák repedések, és nem hiányozna itt-ott egy darab.

– Szétnézek a garázsban, hátha találok pár csempét. Az előző tulajdonos biztos megőrizte a maradékot; mindig így van.

Terry megígérte, hogy megkeresi neki a csempét, de nem nagyon reménykedik benne, hogy ez valóban megtörténik majd.

A kis szekrény, amelyet az ágyneműknek és hasonlóknak kijelölt, már így is tele van gondosan összehajtogatott lepedőkkel és terítőkkel, nem maradt hely semmi másnak.

– Se hely, se fény – motyogja az orra alatt. – Hát jó.

Andrea mérgesen betuszkol egy kupacnyi össze nem illő, barna és krémszínű törölközőt a szekrénybe. Úgy érzi, jólesne egy kis tea és csokoládé.

– Jobban élünk, mint a legtöbb ember – mondta Terry múlt éjjel, ő pedig szeretett volna egyetérteni vele, hiszen minden sokkal egyszerűbb lenne, ha meggyőzhetné magát erről. De nagyon nem megy, különösen akkor nem, ha megnézi a blokkot egy-egy nagybevásárlás után, vagy az emelkedő villamosenergia-árakról olvas, vagy végigtekint a házon, ahol jelenleg élnek.

– Most már muszáj itt laknod, úgyhogy jobb, ha befejezed a nyafogást – mondja ki hangosan, próbálva javítani a hangulatán, miközben az utolsó adag törölközőt tömködi be a szekrénybe.

Hamarosan érkezik a kisbabájuk, és Terry a kenyérkereső a családban. Akkor sem hagyhatná ott, ha akarná. Nem akarok elmenni. Szeretem Terryt. És szeretem – vagy legalábbis szerettem – az életet, amit megteremtettünk magunknak. Terry rendkívül megnyerő férfi. Ő mosolyog a legszélesebben, ő nevet a leghangosabban. Vicces, aranyos, és senki más nem tudja így megnevettetni.

Ma reggel, mielőtt munkába indult volna, gyengéden megcsókolta a homlokát.

– Minden rendbe jön, tudom – suttogta. Ő lehunyta a szemét, és küldött egy imát fel az égbe, hogy tényleg minden rendbe jöjjön.

Egy tökéletes világban Terry sokkal többet keresne a munkahelyén, egy nagy elektronikai áruházban, ahol minden értékesítő jutalékrendszerben dolgozik, és nagy a forgalom. De ez nem ideális világ. Ő most nem teheti meg, hogy keres magának valami állást, így nem sokat tehet a helyzet javítása érdekében.

Terrytől és az ő problémáitól függ.

Amint bekapcsolja a vízforralót, Gemma baba, akinek már neve is van, jó erősen megrúgja belülről. Ő és Terry is tudni szerették volna a nemét, és hamar megegyeztek a névben is: Gemma. Jól illik a Jackhez. Terry meglepően jól bánik a kisbabákkal, könnyen el tudja csendesíteni őket, ha sírnak, és a pelenkacserét sem találja visszataszítónak. Jack felé is akkora türelemmel képes fordulni, ami Andreából olykor hiányzik. Mindketten imádják a kisautókat és a nagy műanyag garázst tele kocsifelhajtókkal, amelyeket Andrea szülei küldtek Jacknek a születésnapjára.

Andrea próbálja elhessegetni a gondolatot, hogy Gemma „csak úgy becsúszott”. Szeretett volna várni még egy kicsit az újabb terhesség előtt.

– Jacknek kell egy hugica, és úgyis csak egy évet akartunk már várni – vonta meg a vállát Terry mosolyogva, amikor elmondta neki, hogy terhes, így Andrea végül úgy döntött, hálát mond az újabb egészséges babáért, igaz, arról fogalma sem volt, hogy fogják bírni anyagilag.

Amint a vízforraló kikapcsol, hirtelen belé hasít a gondolat, hogy már legalább öt perce nem hallotta Jacket, ami csakis azt jelentheti, hogy valami olyasmit csinál, amit nem lenne szabad.

– Jack! – kiált oda neki. – Hol vagy, kicsim?

Mivel Jack nem felel, Andrea kisétál a konyhából, és a fia keresésére indul. Tudja, hogy a kisfiú unatkozik és magányos, és elege van a zsémbes anyjából. Nem hibáztatja érte. Neki is elege van már magából.

A szobájában talál rá Jackre: magában beszél, és egy egész csomag sajtot borított a szőnyegre, nagy részét jól bele is dolgozta. A szeletek nem voltak egyenként becsomagolva, így Andrea már tudja, hogy az egészet ki kell dobni. Hét dollár megy a kukába.

– Jaj, Jack! – sóhajt fel. Elered a könnye, amint letérdel a szőnyegre, hogy felszedje a sajtot, amelyből két hétre elég szendvicset lehetett volna készíteni. Az erőteljes sajtszagtól felfordul a gyomra, gyorsan nyel egy nagyot. A terhesség miatt egész nap hányingere van.

– A stressz néha még súlyosbítja is – mondta Brianna, amikor Andrea rosszulléteiről beszélgettek.

– Akkor bajban vagyok – felelte Andrea, Brianna pedig felsóhajtott, tudván, miért olyan stresszes a testvére.

– Jack, miért csináltad ezt? – kérdezi szipogva Andrea.

– Éhes voltam – feleli a kisfiú, ártatlan, kék szemével Andreára nézve. Ez a „Kicsoda? Én?” pillantás ugyanolyan jól megy neki, mint az apjának. Épp olyan világoskék szeme és gesztenyebarna haja van, mint Terrynek; barna szemével és egyenes, seszínű hajával Andrea a kakukktojás a családban. A bárban, ahol megismerkedtek, Andreáék épp az egyik kolléganőjének a születésnapját ünnepelték. Csak azért nézett Terryre, mert a csoport több nőtagja is őt pásztázta. Terry rendkívül jóképű, és amikor mosolyog, és megjelenik az a kis gödröcske az arcán, Andreának nehezére esik haragudni rá. Jack úgy néz ki pont, mint az apja, még a gödröcskéje is ugyanott van, de komolyabb, mint ő. Érzékenyen reagál az anyja hangulatingadozásaira, és inkább segíteni próbál neki ilyenkor, nem pedig egy-egy viccel elütni a helyzetet. Most is feláll, odamegy hozzá, és átöleli. – Ne sírj, anya! Csinálok neked egy szendvicset.

Ha lenne még benne egyetlen cseppnyi erő, rákiabálna a fiára, hiszen tudja már, hogy nem szabad kivenni az összes sajtot a csomagból, de nem teszi. Előrehajolva szedegeti tovább a sajtszeleteket a szőnyegről; gyűlöli hideg, viaszos tapintásukat.

– Segítek – mondja Jack, felszed jó pár sajtszeletet a földről, majd beleharap.

– Jack, nem szabad! – mondja neki. – Piszkos!

Kikapja a sajtot a fiú kezéből, beledobja a hálószobai kukába, majd kiviszi, hogy kiürítse, közben Jack üvölteni kezd. Andrea érzi, hogy meg fog fájdulni a feje. Kilép Jack szobájából, átmegy a hálóba. Becsukja az ajtót, és a kezét a szívére téve három nagy levegőt vesz.

Jacknek ma óvodában kellene lennie, de reggel volt egy kis hőemelkedése, így nem vihette be. Bármi is volt a baja, mostanra nyilvánvalóan elmúlt – a gyerekeknél ez általában már csak így van –, de most már egész nap itthon lesz, ami azt jelenti, hogy Andrea nem nagyon tud haladni ma. Egy pillanatig fájdalmas nosztalgiával gondol vissza az innen negyven percnyire, a Robertson Streeten álló kis házukra, amely bár pici volt, de mindig tiszta és rendes. Ez a mostani nagyobb, de egyáltalán nem érzi, hogy ez lenne az az otthon, ahol szívesen lekuporodna sírni. Jack előtt nem akar, mert a fia utálja, ha sírni látja, és ez a közelmúltban nem kevésszer történt meg. Legszívesebben felhívná a férjét, hogy elmondja neki, mennyire gyűlöli. Hogy ez az egész miatta van.

Vesz még egy nagy levegőt. Hallja, hogy Jack őt szólítja, ám ebben a pillanatban a csengő is megszólal – furcsa, csörömpölő hangját hallva emlékezteti magát, hogy ezt is meg kell majd javíttatnia.

– Mi jöhet még? – motyogja az orra alatt, miközben felszegett fejjel kinyitja a hálószoba ajtaját. Mi jöhet még?

NÉGY

GABBY

Gabby felpillant a monitorról, tekintetét az élénkzöld, gondozott gyepre néző, nagy konyhaablakon nyugtatva. Még mindig esik, a hatalmas zuhé és a csendes szemerkélés között libikókázva. Szívesen venné, ha sütne a nap, de így is jól érzi magát a kedvenc kis zugában itt a konyhában, a kecses íróasztalnál a számítógépénél, egy új Facebook-posztot írva. A képernyőre visszatekintve nem tud nem elmosolyodni, ahogyan végiggörgeti az egy-, két- és hároméves Flynnt ábrázoló képeket. Nincs belőlük túl sok; messze nem annyi, amennyit szeretne. Olyan gyönyörű kisbaba volt a hatalmas, barna szemével és dús, rézszínű fürtjeivel! Mostanra a haja sötétebb barnába fordult, és persze rövidebbre is vágatta, aminek ő nem örült, de hát egy tizenhat éves fiúnak már nem mondhatja meg az anyja, mit csináljon. Felsóhajt.

Magas, izmos fia mellett mindig olyan kicsinek és szürkének érzi magát. „Szellemlány” – mindig így csúfolták az iskolában, mert olyan sápadt volt az arca. „Mi a bajod? Beteg vagy?” – kérdezgették tőle. A gyerekek olyan kegyetlenek tudnak lenni. Persze a felnőttek is, de ők valahogy finomabban csinálják.

„Nagyon okos döntés, hogy nem megy napra” – mondta neki egyszer egy eladó, amikor épp egy kék egyrészes fürdőruhát próbált fel a boltban, és meglátta vakítóan fehér bőrét. Gabby rámosolygott és bólintott, de nem vette meg a fürdőruhát. „Mosolyogj! Ha rád nézek, mindjárt megölöm magam!” – mondogatta neki az anyja épp elégszer ahhoz, hogy egy idő után nehezére essen elmosolyodni. Gyakorolta a tükörben, hogyan kell mosolyogni úgy, hogy a foga is látszódjon, azt remélve, hogy természetesnek tűnik majd, de akárhányszor beszélgetett valakivel, és az mondott valami vicceset, mindig úgy érezte, látszik rajta, hogy nem nevet őszintén.

Az önbarnítókkal is megpróbálkozott, illetve napozni is kifeküdt jó párszor, de ezek eredményeképp a bőre vagy narancssárga lett, vagy élénkvörös, így végül úgy döntött, elfogadja, hogy így néz ki. Ha fotózták, továbbra is próbálta kivillantani a fogát, de mindig úgy érezte, hogy nevetségesen néz ki. „Gyönyörű vagy! Ne törődj azzal, mit mondanak mások!” – szokta mondogatni Richard. Vagyis régebben mondogatta.

Flynn-nek ideális a bőrszíne: meglehetősen fehér, de mégis inkább sárgás. Nyaranta mindig szépen lebarnul, még úgy is, hogy a kérésének eleget téve rengeteg naptejet ken magára. Persze pont úgy néz ki, mint az apja, Richard, és neki sosem okoz gondot mosolyogni – de hát miért is okozna? Tökéletes az élete, és ő és Richard is mindent megtesznek azért, hogy boldog legyen. Hozzáad egy hashtaget a készülő poszthoz: #akárazapja. Igaz, a Facebookra megy, de szeret hashtageket használni. Még keresnie kell hozzá egy képet, de a lényeg már megvan: leírta, milyen egy tinédzser anyjának lenni, különösen, ha egy kevésbé kommunikatív tinédzser fiúról van szó – arra persze vigyázott, hogy kiemelje, milyen jól megértik egymást Flynn-nel. Aki képes a sorok között olvasni, persze érteni fogja, mit akart mondani valójában, de nem akar túl egyértelmű lenni. Hiszen egy tinédzser fiút nevelni inkább nehéz, mint „érdekes”, de még nem áll készen arra, hogy ilyen harsány módon ossza meg másokkal az igazságot.

Végigpörgeti az évek során Flynnről készült képeket, majd kiválaszt egy egy héttel azelőtt készült fotót: a fia a hokicsapatával feszít a képen, és egy kupát tartanak a magasba. Kikockázza a csapat nevét a fiúk mezén, hiszen muszáj tekintettel lennie a személyiségi jogaikra, majd feltölti a posztot a Facebook-oldalára a #büszkeanya hashtaggel kísérve: „Vannak nagyon nehéz napok, de mindig tudom, hogy a kisfiú, akit annyira szerettem, és akit a karomban tartottam, most is itt van velem. Anyaként muszáj megtalálnunk az örömet az apró pillanatokban, és emlékeztetnünk magunkat arra, hogy az, hogy a gyerekeink már nem osztják meg velünk minden egyes gondolatukat és érzésüket, még nem jelenti azt, hogy kevésbé lennénk az életük része. Flynn rendkívül izgalmas emberré érett, én pedig örömmel figyelem a fejlődését.”

Mindig ügyel arra, ki láthatja a Facebook-oldalát; kizárólag más ausztrál édesanyákkal osztja meg a posztjait. Sosem lehetünk túl óvatosak: hiszen annyi csaló és aljas ember garázdálkodik az interneten. Nincs szükség arra, hogy az oldala világszerte elérhető legyen. Épp elég az a több ezer barát, aki olvassa a posztjait, és a segítségét kéri. Amikor valaki barátnak jelöli, mindig megnézi az illető profilját, hogy megbizonyosodjon róla, nem fogja olyasvalakivel megosztani a gondolatait, akivel inkább nem kellene. Csak gyakorlatias tanácsokat ad. Mindig is utálta azokat a gurukat, akik olyasmiket mondanak, mint „Szeresd őket, és a szereteted által jobb emberré válnak majd”, de sosem magyarázzák el, pontosan hogyan is kellene ezt. Hogyan segíthetne ez bárkinek?! Ő ezzel ellentétben praktikus tanácsokat ad minden anyának, aki hozzá fordul segítségért, illetve pozitív gondolatokat posztol a gyerekéről, és örömmel tölti el, hogy a tanácsait valóban megfogadják. Számtalan nő fordul hozzá. Nem mintha saját magát is valamiféle „gurunak” tartaná.

De például a múlt héten írt neki egy anyuka, aki eredménytelenül próbálta rávenni a tinédzser lányát, hogy rakjon rendet a szobájában, ő pedig ahelyett, hogy mint sokan mások, azt tanácsolta volna neki, hogy „Hagyja a lányának, hadd legyen olyan a saját szobája, amilyennek akarja”, azt javasolta, vásároljon neki színes dobozokat és jópofa címkéket. A nő végtelen örömmel újságolta el neki, hogy bevált az ötlet: a lányával remek napot töltöttek el együtt, és mindent a helyére tettek. Erre van szükségük az anyáknak: működő, gyakorlatias tanácsokra. Gabby hisz abban, hogy a tinédzserek neveléséhez következetesség és szigor szükséges.

Flynn azt mondaná róla, erőszakos és basáskodó – és Gabby persze ezt nem árulná el senkinek. A fiú azt szeretné, hogy hagyja békén, és engedje, hogy elkövesse a saját hibáit, ő azonban azt gondolja, hogy tudomása szerint ő szülte, így nem fogja békén hagyni, amíg be nem tölti a tizennyolcat.

Tegnap Flynn azt mondta neki, hogy „Húzz ki a szobámból!”, ő pedig gyorsan és határozottan így felelt: „Nem beszélhetsz így velem, fiatalember! Amint rend lesz a szobádban, kihúzok. A te döntésed.”

Elmosolyodik, ahogyan visszaidézi a fentieket, Flynn ugyanis a válaszát hallva felnevetett: „Rendben, anya! Mi lesz vacsorára?”

Mindig éhes hokiedzés után. Flynn nem a csapat kapitánya, csak helyettes, de Gabby meg van győződve róla, hogy a következő szezonban már az lesz.

Felír magának valamit a vékony fekete laptopja mellett álló jegyzettömbbe: „Posztot írni arról, hogy el kell fogadnunk, ha a gyerekünk nem a legjobb valamiben?” Még utána kell néznie. Az ausztrál anyák lelkesen olvassák az oldalát; elmosolyodik, amikor látja, mennyi lájk és komment gyűlt össze legújabb posztja alatt.

„Annyira igazad van! Emlékeznünk kell a kisgyerekre, aki egykor volt” – kommentelte egy Kathy nevű nő. „Olyan jólesik most nekem ez a gondolat, annyira elegem van abból, hogy egyfolytában veszekszünk a lányommal!” – szólt hozzá Debbie. A posztot már több mint százan lájkolták; Gabby elégedetten sóhajt fel.

Rengeteg nőt megmozgatnak a posztjai, és ő tudja, ha bármi rossz történne, ők ugyanúgy a segítségére sietnének, hiszen így működik a Facebook. Sokan kérdezgetik, melyik csapatban játszik Flynn, de azt válaszolja, hogy a fia és a csapattársai személyiségi jogainak védelme miatt ezt nem árulhatja el. Semmi szüksége arra, hogy a csapattársak szülei kioktassák. Egyikük sem ismerőse a Facebookon; nem akarja, hogy hozzászóljanak a bejegyzéseihez. Ha van egy jóképű, tehetséges fiad, a féltékenység mindig felüti a fejét. A meccsek alatt mindig félrevonul. Lehunyja a szemét, és elképzeli, amint ott áll egy papírpoharas kávéval a kezében, az összesúgó anyák csoportjától távol, és a tekintetét kizárólag a fiára és a meccsre szegezi, hiszen csakis ezért van ott. Lehet, hogy ezért a többi anya zárkózottnak vagy ridegnek tartja, de ez legyen az ő bajuk.

„Mintha bárki is barátkozni akarna veled” – csengenek a fülében az anyja egész életét végigkísérő szavai, és hirtelen még a levendulaillatú parfümjét is érzi a levegőben. A csuklóját az orra elé emelve mélyen beszívja saját parfümje illatát, és ezzel sikeresen elűzi az édesanyjáét.

Talán, majd ha Flynn csapatkapitány lesz, bejelöli az anyukákat a Facebookon, mert egy csapatkapitány édesanyjától így helyes, de addig nem.

Annyira büszke Flynnre, és mindenre, amit elért, bár a kapcsolatuk mostanában problémásabb. Ismét felemeli a tollát, és lejegyez egy újabb posztötletet: „Poszt arról, hogyan alakítsuk a kapcsolatunkat az egyre érettebb korba lépő fiunkkal – tippek?” Mindennap ki szokott rakni valamit, amióta három hónapja elindította az oldalt. Azért hozta létre az oldalt, hogy legyen valami, aminek a segítségével kiadhatja magából a gondolatait, megküzdhet a gondjaival, és kapcsolatot teremthet másokkal; ugyanis az üres ház csendjében az agya néha újrajátszott minden egyes hibát, amelyet valaha elkövetett – ilyenkor összeszorult a gyomra, majd végül ott csengett a fülében az anyja rosszallással és megvetéssel teli hangja. Egy kisgyerek sokkal több időt és teret igényel, mint egy idősebb, aki általában vagy iskolában van, vagy sportol, vagy pedig a barátaival szórakozik.

Eleinte segítséget akart kérni, hogy megoldhassa a problémáit, de aztán rájött, hogy ő is éppúgy adhat tanácsokat, mint bárki más, és amikor tőle kértek ötleteket arra, hogyan kezeljék a problémás gyereküket, úgy érezte, nincs annyira egyedül. Rengeteg tinédzser édesanyja teszi fel magának a kérdést, mit rontott el, hogy ennyire nem működnek a dolgok. Számtalan anyának jelent nehézséget igazán szeretni a tinédzserkorú gyermekét. Az anyaság megterhelő és rémisztő élmény lehet, amíg a gyermekek kicsik, de Gabby már azt is tudja, milyen fájdalmas megtapasztalni, hogy hirtelen feleslegessé válik az ember a gyerek életében, amikor az elindul a függetlenné válás útján. Akárhányszor egy másik anya bármilyen negatív kijelentést tesz a saját gyerekéről vagy gyerekeiről az oldalán, Gabby megkönnyebbül: nincs egyedül a problémájával.

Hátradől a forgószékében, és eltöpreng egy újabb, gondosan megfogalmazott lehetséges poszton: „Flynn egykor lelkesen fogadta, ha fotózom, de újabban mintha nem örülne, ha képeket teszek ki róla. Eleinte nem bánta, hogy fotókat posztolok róla az új oldalamon, de az utóbbi pár hétben kritikusan szemléli a tevékenységemet. Szeretne leválni rólam, és én ezt nehezen tudom megemészteni. Néha nagyon nehéz úgy megosztanom a gyermeknevelés örömeit és tanácsokat adnom más édesanyáknak, hogy arra is ügyeljek, ne sértsem Flynn intim szféráját.”

Az arcához nyúl, vékony haját a füle mögé simítja, és kitörli a fenti szöveget. Még nem jött el az ideje, hogy ilyen nyílt és sebezhető legyen. Majd legközelebb. Pittyen egyet a telefonja, lepillantva látja, hogy üzenete érkezett Richardtól: „Látom, hogy megint kitettél egy képet Flynnről.” Amint kitesz valamit, mindig ír neki, de hogy tetszik-e neki a kép, vagy sem, azt nem mondja. Gabby idegesen cöcög egyet. Richard úgy figyeli a Facebook-oldalát, mint valami megszállott rajongó. Épp az Egyesült Államokban van üzleti úton, és jobb lenne, ha hagyná, hadd tegye a dolgát. Hiszen tudja, mit csinál. „A párunk segítség vagy inkább akadály tinédzser gyermekünk nevelésében?” – írja fel jegyzetfüzetének pasztellkék lapjára. Jó ötlet egy következő poszthoz.

Nem kellene felidegesítenie magát Richardon, hiszen csak meg akarja óvni, mint mindig. Elmosolyodik, ahogyan eszébe jut Richard tizenhét éves korában – ahogyan kidüllesztett mellel vitatkozott egy boltossal, aki azzal gyanúsította meg Gabbyt, hogy ellopott egy rúzst. Az eladó sokkal nagyobb darab volt Richardnál, de nem szállhatott szembe egy dühös tizenhét évessel, aki épp a szerelmét védi. De Gabby ma már nem tizenöt éves, így nincs szüksége Richard védelmére. „Nincs rá bizonyítéka!” – üvöltötte oda Richard az eladónak. A boltban nem volt biztonsági kamera, így egy állítás állt szemben egy tagadással, Gabby pedig csendben állt ott, amíg Richard a nagydarab, túlsúlyos biztonsági őrrel vitatkozott. A férfi végül visszavonta a vádat, Richard pedig meghívta egy turmixra ünneplésképpen. A rúzst Gabby a cipőjébe dugta, és nem is állt jól neki a színe, így az egész felesleges volt, de imádta nézni, ahogy a lovagja védelmezi. Manapság már kevésbé lelkesen siet a védelmére, inkább csak közli vele, hogy valamit rosszul csinált. „Mert valamit mindig rosszul csinálsz.” Gabby megrázza magát: próbálja elhessegetni az anyja szavait. Mostanság még inkább jelen van az életében annak ellenére, hogy Gabby mindent megtesz, hogy ez ne így legyen.

Töprengve áll fel: azon gondolkozik, miről posztoljon legközelebb. Megfogja az üres kávéscsészét, kiviszi a konyhába, majd ismét bekapcsolja a vízforralót. Sebtében körbepillant: a tökéletesen tiszta konyhában nincs mit takarítani, így amíg a kávéra vár, kisétál a kis ház elé, hogy megnézze a postaládát. A postás tíz körül szokott jönni, és bár általában nem hoz semmi fontosat, ha nem veszi ki a ládából a leveleket, azok kipotyognak belőle, rá a kerti ösvényre. Az eső mostanra gyenge szitálássá szelídült, ami sokkal jobb a reggeli özönvíznél. Felszed néhány barna levelet a földről, és összegyűri, hogy majd kidobja; forr benne a düh, hogy azok tönkreteszik a bejárati ajtó elé vezető, fehér kövekkel kirakott ösvény makulátlan szépségét.

A postaláda üres, de a szeme megakad a szemközti házon – azaz „azon a szemközti borzalmon”, jut az eszébe a megfelelő kifejezés. A Wattle Streetet jobbára gondosan rendben tartott házak szegélyezik. Ő rendezett környezetben szeret élni, és nem is érti, hogyan képes valaki egy olyan házban lakni, mint ez a tizenhetes szám alatt álló. A múlt héten festőket látott dolgozni ott, illetve egy új szőnyeget is rendelt a tulajdonos. Arról a pöttyös szürke szőnyegről ordított, hogy olcsó, unalmas darab, de persze akit nem különösebben érdekel az ilyesmi, annak ez is megfelel.

Amikor a házat néhány hónappal ezelőtt megvette valaki, Gabby arra számított, hogy le fogják dózerolni. Ám ehelyett beköltözött egy család. Biztos nem kevés pénzük van, hiszen a ház jó áron kelt el, így lehet, hogy épp a tervek elkészültére várnak, hogy megkezdhessék a felújítást.

Már az érkezésük napján látta a terhessége utolsó heteiben járó nőt. Csinos; dús, egyenes barna hajú, sárgás bőrű. Tudja, hogy van egy gyereke, látta, amint a költöztetők játékokat cipelnek be a házba, de hogy az a gyerek hány éves, illetve hogy fiú-e vagy lány, arról fogalma sincs. Mindig örül, ha egy fiatal pár költözik a környékre, és remélhetőleg sok pénzük van, így az az ocsmány ház a közeljövőben csodaszép otthonná válik majd. Reménykedik abban, hogy minél előbb megkezdik a felújítást, bár látva, hogy ez a nő lassan szül, Gabby elképzelni sem tudja, hogy fogják megoldani. Hiszen egy kisbaba érkezése mindent fenekestül felfordít.

Egy pillanatig a házat nézegeti, majd hirtelen kinyitja a rácsos, fekete fémkaput, és a szemerkélő eső ellenére átsétál az úton, hogy becsöngessen. De az út közepén megáll, és visszafordul. Hiszen csak nem mehet üres kézzel. Van a kamrában egy doboz finom csokoládé, azért vette, hogy megjutalmazza magát, de üdvözlőajándéknak is remek lesz. Bemegy érte, és amint ismét a szemközti ház felé indul, elképzeli, amint Richard ránevet, és azt mondja: „De hiszen te nem is szoktál beszélgetni a szomszédokkal!” Igaza van; nem is érti, mi ütött most belé.

Amint ott áll a kopottas bejárati ajtó előtt, amelyről pereg a krémszínű festék, a körülötte lévő téglák legtöbbje pedig repedezett, arra gondol, hogy jobb lett volna egy torta vagy valami sütemény; mint amit hozott, ez ugyanis Godiva csokoládé, nagyon drága, és ez a fiatal nő valószínűleg nem fogja eléggé értékelni.

– Most már késő! – sóhajt fel, majd megnyomja a csengőt, és végighallgatja, amint a furcsa, csilingelő hang betölti a házat.

Egy autó hangjára megfordul, de a régi, leharcolt piros szedánt meglátva megrázza a fejét. Biztosan eltévedt. Az autó lassan, nagyon lassan halad, neki pedig kellemetlen érzése támad. Vajon a vezető őt figyeli? Ismét megfordul, kihúzza magát, felemeli a fejét, és fülel, amint a kocsi tovahalad. Szerencsére nem áll meg mögötte. Azt kívánja, bár jobban megnézte volna magának. Lehet, hogy el kell mondania Richardnak, ő pedig részletes leírást akar majd. De nem akar ismét hátrafordulni, hiszen így a sofőr tudná, hogy megijesztette. Vajon férfi vagy nő? Jobban meg kellett volna néznie magának. „Sosem figyelsz oda, amikor kellene!” – dorgálta folyton az anyja.

Nem hall semmi mozgást a házból, és már épp megfordulna, hogy hazamenjen, amikor egy nő nyit neki ajtót. Mellette egy háromévesforma fiúcska áll, hatalmas kék szemét érdeklődve Gabbyre szegezi, miközben az anyja combjába kapaszkodik. Hallja, amint mögötte az autó elrobog a távolba. Mosolyt erőltet az arcára.

– Szia! Gabby vagyok – mondja. Észreveszi, hogy a nő szeme kicsit piros, mintha most ébredt vagy sírt volna. Ekkor szipog egyet, és Gabby máris tudja, melyik a kettő közül. – A szemközti házban lakom. Gondoltam, átjövök, hogy beköszönjek, és üdvözöljelek az utcában. – Átnyújtja neki a gyönyörű aranyszínű dobozba csomagolt csokoládét, bánva, hogy másnak adja. Ha ez a nő nem tudja, milyen csokoládé ez, egy csupán kilenc bonbont tartalmazó doboz akár még udvariatlanságnak is tűnhet.

A nő bólint, és mosolyogni próbál, ám minden igyekezete ellenére sem tud megállj parancsolni a könnyeinek. Gabbynek azonnal ellágyul a szíve. Egyből felismeri, ha kimerült embert lát.

– Andrea vagyok – feleli a nő, és megpróbálja letörölni a könnyeket az arcáról kissé piszkos kapucnis pulóvere ujjával. – Elnézést… Nagyon jól néz ki ez a csoki. Imádom a Godivát… Csak az a helyzet, hogy… – Próbál nagy levegőt venni, de az elakad benne, Gabby pedig azt kívánja, bárcsak megsimogathatná a karját, hogy lelket öntsön belé.

– Abszolút megértelek – feleli Gabby. – Vannak nehéz napok, és hát még csak most költöztetek ide. Lenne kedved átjönni egy teára és pihenni egy kicsit? A fiad játszhatna az én fiam régi játékaival.

Számtalan ötlet merül fel benne, hogyan barátkozhatnának össze az új szomszéddal. Rég nem volt már barátja a való életben, offline, ahogy manapság mondják. Egész életében ridegnek tartották, de valójában nem az, mindössze bizonytalan, és tudja, hogy hibát követ el, ha olyasmit mond vagy tesz, amit nem kellene. „Lehetetlenség kijönni veled, és szörnyen basáskodó vagy” – hallja az anyja szavait. Elengedi a szavakat, amint meghallja őket; nem hagyja, hogy megtörjék. Igenis képes jó barát lenni. Ennek a fiatal nőnek segítségre van szüksége, Gabby pedig készen áll rá. Ha segít Andreának, hasznosan töltheti el az idejét, és ki tudja még, mi lesz az egészből. Még nem tudja, de Richard mostanában azt mondogatja neki, érdemes lenne a jövőbe tekintenie: „Flynn csaknem felnőtt már, Gabby. Ha betölti a tizennyolcat, nem posztolgathatsz róla tovább. Senki sem olvasná el.”

A nő kinyitja a száját, hogy visszautasítsa az ajánlatot, de Gabby közbelép.

– Itt lakom az utca túloldalán, és biztosan jót tenne, ha tartanál egy kis szünetet kipakolás közben. Ugyan már, mindenki megérdemel pár perc pihenést!

Ügyel arra, hogy biztató hangon beszéljen. Látszik Andreán, hogy tényleg jót tenne neki egy kis szünet.

– Hozom a kulcsom – bólint végül Andrea.

– Felesleges – mosolyodik el Gabby. – Sosem zárjuk az ajtókat. Tudom, hogy változnak az idők, de ez az utca rendkívül biztonságos. Gyere! – nyújtja a kezét a kisfiú felé. – Biztosan kérsz egy kis csokis kekszet.

A kisfiú felnéz az anyjára, aki röviden bólint, majd egy pillanatra elfordul, hogy lerakja a csokoládét. A gyerek puha kis kezét Gabbyébe csúsztatja, és ez a belé vetett tökéletes bizalom megmelengeti a nő szívét. Ügyel arra, hogy alaposan, mindkét irányba körülnézzen, mielőtt lelépne az útra, hiszen tudja, hogy Andrea ott jön mögöttük. Mesélni fog Richardnak erről a fiatal nőről, ha este beszélnek. Lehet, hogy nem fog örülni neki, hogy új ember érkezett az életébe, de hát nem várhatja el tőle, hogy mindig csak arra várjon, mikor ér haza a férje az épp aktuális üzleti útjáról. Flynn már tizenhat éves, és feszegeti a saját határait, neki pedig nincs más elfoglaltsága. Ha segíthetne egy Andreához hasonló nőnek, azzal hasznosan tölthetné el az idejét.