Peter Englund

1942 November

A háború fordulópontja

részlet

Corvina

Copyright © Peter Englund, 2022

A könyv eredeti címe: Onda nätters drömmar – November 1942 och andra världskrigets vändpunkt i 360 korta kapitel
Natur & Kultur, Stockholm, 2022
Published by agreement with Hedlund Agency

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2023

A kiadó köszönetet mond a fordítás támogatásáért a Svéd Művészeti Tanácsnak

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6933 5

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Józef Lewandowski emlékének
és mindenkiének,
akikkel az évek során találkoztam azok közül,
akik ebben részt vettek.

Tartalom

Az olvasónak

Szereplők

NOVEMBER 1–8. Nagy és kis tervek

NOVEMBER 9–15. Biztató hírek

NOVEMBER 16–22. Nevezhető fordulópontnak

NOVEMBER 23–30. Ezúttal győzünk

Mi lett velük?

Források és irodalom

Név- és helynévmutató

Képmelléklet

Jegyzetek

Az olvasónak

Ez a könyv 1942 novemberéről szól, a hónapról, amely elhozta a második világháború fordulópontját; a hónap elején sokan még mindig a tengelyhatalmak győzelmében hittek; a végére világossá vált, csak idő kérdése, de veszíteni fognak. Ez a mű ugyanakkor nem a háború mibenlétét kívánja leírni ebben a négy sorsdöntő hétben – a körülményeit, a terveket, a lefolyását, a következményeit –, hanem arról szeretne elmondani valamit, milyen élmény volt.

Egy olyan jelenség, mint a második világháború, bizonyos értelemben megragadhatatlan. Ez nagyrészt már pusztán a méretéből adódik. Egy ilyen hosszú ideig tartó, a világ nagy részét behálózó, ennyi pusztítást okozó és ennyi emberéletet követelő konfliktust nyilvánvalóan lehetetlen a maga teljességében visszaadni. Azonkívül részben megismerhetetlen, mivel a rettenetek feldolgozásához felfogóképességünk, értékítéletünk, sőt szavaink is csak botorkálnak, elégtelennek bizonyulnak. És ehhez járul még egy komplikáció. Primo Levi írja, hogy „akik látták a Gorgó arcát, vagy ottmaradtak, vagy megnémulva tértek vissza”. Miután az évek során sok szemtanúval találkoztam, az a benyomásom alakult ki, hogy mindannyian titkokat hordoztak, elfojtott vagy elhallgatott titkokat, és ezeket magukkal vitték a sírba.

A próbálkozás hiányát azonban nem mentheti, hogy a történtekhez nehéz hozzáférni. Épp ellenkezőleg. Szükséges az igyekezet, mind magunk, mind azok miatt, akiket elvesztettünk ebben a tragédiában. Ez a könyv egy ilyen kísérlet. A létezését azzal tudom igazolni, hogy újfajta módon áll a kérdéshez. Mellőzi az átfogó keretet, próbálja elkerülni a Paul Fussell által kalandtörténetinek nevezett modellt, amely „világos és általában nemes szándékot és célt tulajdonít véletlen vagy lealacsonyító eseményeknek”. A forma az életrajzok szövevénye, akárcsak korábbi munkámé az első világháborúról. És a középpontban itt is az egyén áll, az ő élményei és – nem utolsósorban – érzései, mindaz, ami talán lábjegyzetbe kerül, vagy csak felvillanó színfoltként jelenik meg egy nagy elbeszélés nehéz sodrában, de többnyire teljesen láthatatlan marad. És ha felmerül a kérdés, mit tettem én hozzá ezekhez a nem ritkán részletekbe menő ábrázolásokhoz, a válasz egyszerű: semmit. A források, amiket használtam, kellően gazdagok.

A történelemírás kategóriájában ez egy kísérleti forma, de abból a meglátásból táplálkozik, hogy az események komplexitása a legvilágosabban az egyén szintjén mutatkozik meg. Van itt egy sötét paradoxon. Az első világháborúban részt vevők közül sokakat egy olyan idealizmus hajtott, amely nem a valóságban gyökerezett: illúziókért harcoltak. A második világháborúban javarészt hiányzott ez az idealizmus, pedig ezúttal mérhetetlenül több forgott kockán. Ez különös feszültséget teremtett a háború célkitűzése és megélése között, a magasztos eszméi és a valóság között, mert az utóbbi sokszor volt „eszelős kupleráj”, ahogy azt a Nobel-díjas John Steinbeck írta, amikor később összefoglalta saját élményeit.

Ugyanakkor persze nem írható le ennyivel az egész. Tudjuk, hogy valójában a barbarizmus harcolt a civilizációval, és hogy 1942 novemberében ez a küzdelem a tetőfokára hágott; ezt alighanem az érintettek nagyrésze is felfogta. Nyilvánvaló, hogy ez miféle áldozatokat követelt. Hiba készpénznek venni a harc kimenetelét, nemcsak azért, mert akkor az áldozatokat amolyan történelmi formaságnak tekintjük, hanem azért is, mert akkor a bizonytalan, megjósolhatatlan és kiszámíthatatlan emberi katasztrófából egy izgalmas, de alapvetően tét nélküli eposzt faragunk. Ami táptalaja lehet annak a veszélyes illúziónak, hogy ez ma nem ismétlődhet meg, ráadásul pont ellentétes eredménnyel.

Uppsala, egy felhős reggel 2022. március elején

PE

Szereplők

Manszur Abdulin, gyalogos közlegény Sztálingrád mellett, 19 éves

John Amery, fasiszta és disszidens Berlinben, 30 éves

Hélène Berr, 21 éves párizsi egyetemista

Ursula Blomberg, menekült Sanghajban, 12 éves*

Vera Brittain, író és pacifista Londonban, 48 éves

John Bushby, géppuskás egy Lancaster bombázón, 22 éves*

Paolo Caccia Dominioni ejtőernyős őrnagy Észak-Afrikában, 46 éves

Albert Camus, Algériából származó író, most Le Panelier-ben, 29 éves

Keith Douglas, páncélos hadnagy Észak-Afrikában, 22 éves

Edward „Weary” Dunlop, katonaorvos és hadifogoly Jáván, 35 éves

Danuta Fijalkowska, menekült és egygyermekes anya Międzyrzec Podlaskiban, 20 éves*

Lidija Ginzburg, egyetemi tanár Leningrádban, 40 éves

Vaszilij Grosszman, a sztálingrádi Krasznaja Zvezda riportere, 36 éves

Hara Tameicsi, egy romboló parancsnoka Guadalcanalnál, 42 éves

Adelbert Holl, gyalogos hadnagy Sztálingrádban, 23 éves

Vera Inber költő és újságíró Leningrádban, 52 éves

Ernst Jünger, százados és irodalmár, úton a keleti frontra, 47 éves

Ursula von Kardorff, újságíró Berlinben, 31 éves

Nella Last, háziasszony Barrow-in-Furnessben, 53 éves

John McEniry, zuhanóbombázó pilóta Guadalcanalon, 24 éves

Mun Okcsu, szexrabszolga egy mandalaji japán bordélyházban, 18 éves

Nyikolaj Obrijnba, belarusz partizán, 29 éves

John Parris, az algériai partraszállásról tudósító újságíró, 28 éves

Poon Lim, másodtiszt egy brit kereskedelmi hajón, 24 éves

Jechiel „Chil” Rajchman, a treblinkai haláltábor foglya, 28 éves*

Willy Peter Reese, gyalogos közlegény a keleti fronton, 21 éves

Dorothy Robinson, háziasszony Long Islanden, 40 éves

Ned Russell, a tunéziai harcokról tudósító újságíró, 26 éves

Sophie Scholl, Münchenben tanuló, Ulmban élő egyetemista, 21 éves

Jelena Szkrjabina, menekült és kétgyermekes anya Pjatyigorszkban, 36 éves

Anne Somerhausen, brüsszeli irodai dolgozó és háromgyermekes anya, 41 éves

Leonard Thomas, gépész egy jeges-tengeri konvoj egyik hajóján, 20 éves

Bede Thongs, gyalogsági őrmester Új-Guineában, 22 éves

Vittorio Vallicella, teherautó-sofőr Észak-Afrikában, 24 éves

Vakabajasi Tohicsi, gyalogsági hadnagy Guadalcanalon, 30 éves

Charles Walker, gyalogsági zászlós Guadalcanalon, 22 éves

Kurt West, közlegény, gyalogos a Szvir-fronton, 19 éves

Leona Woods, fizika doktorandusz Chicagóban, 23 éves

Csang Csonglou, köztisztviselő ellenőrző körúton Honanban, életkora ismeretlen

*A háború után készült fényképek.

Álmodtunk vad éjszakákon

Vad, megemészthetetlen álmokat,

Lélekkel és testtel megálmodottakat:

Hazatérni; enni; mesélni,

Míg meg nem szólalt röviden, hajthatatlanul

A hajnali parancs:

„Wstawać”

És meghasadt a szívünk.

Most ismét megtaláltuk az otthont,

Bendőnk teletömve,

Befejeztük a mesélést.

Üt az óra. Hamarosan újra halljuk

Az idegen parancsot:

„Wstawać”

Primo Levi1

NOVEMBER 1–8.
Nagy és kis tervek

„Bármennyire észszerűtlen, az együttérzés és a kegyetlenség olykor megtalálható ugyanabban az egyénben, ugyanabban a pillanatban.”

„A halált éppen azért lehet sikeresen elfojtani, mert megélni nem lehet.”

„Egy héttel ezelőtt egy zászlóalj megsemmisítése fél napba telt volna, most egész ezredeket semmisítettek meg háromnegyed nap alatt.”

Erős szél fúj a Kelet-kínai-tenger és a Huangpu folyó felől, megtépázza a kikötőben lévő dzsunkákat, gőzhajókat és vitorlásokat, a széles kikötői sétányon hemzsegő embereket, állatokat és járműveket, a riksákat, szekereket, és kerékpárosokat, a tömérdek kerékpárost, a zsúfolt villamosokat, a fagáz meghajtású buszokat és katonai teherautókat, elsüvít a Bund Street magas házsorai mellett, az impozáns nyugati stílusú épületek – „The Million Dollar Mile” – és ezek oszlopai, kupolái, párkányai, korlátjai és tornyai mellett, meglátogatja az alattuk tanyázó, soha el nem apadó kolduscsoportokat, a Pudong-fokon keresztül behúzódik a szűk utcákba és Hongkou alacsony házaiba, amelyek közül nem is kevesen már öt év óta romokban hevernek, a régi kínai város falai és a rengeteg fából készült, csenevész háztető között haladva fúj tovább Csabej felé, el az üres lóversenypálya fölött, tízemeletes tornyával és néma, elhagyatott emeletes lelátóival, be a város nemzetközi részébe, végig az emberektől hemzsegő egyenes utcákon és fákkal szegélyezett sugárutakon (Gordon Road, Bubbling Well Road, avenue Foch, avenue Joffre, avenue Petain stb.), el templomok és katedrálisok, kórházak és egyetemi épületek, áruházak és színházak, úttorlaszok és szögesdrót akadályok, kávézók, bárok és bordélyházak mellett, fel a parkokon keresztül, ahol a fák egyre feketébben és pőrébben ragyognak, ahogy a hideg szél elsöpri a meleg színű leveleket, és végül kelet felé, a Jangce folyó felé, a környező vidék, a kisvárosok, falvak és rizsföldek, a távoli Dzsiangszu, Anhuj és Honan felé távozik. Késő ősz van Sanghajban.

A szürke őszi felhők alatt, a Francia koncessziós terület déli részén él egy Ursula Blomberg nevű lány. Most töltötte be a tizenkettedik életévét, és a szüleivel él egy kőfallal körülvett ház földszintjén a kis Place de Fleurs-ön, a rue de Kaufman közvetlen közelében. A Németországból menekült család egy orosz nőtől bérel egy szoba-konyhát. Az emeleten lakik még néhány lipcsei menekült, az udvarra néző szoba pedig két berlini férfié, de ők ritkán vannak otthon. Ursula és a szülei szerencsésnek érzik magukat: a környék biztonságos, az utca csendes, a szoba világos és tágas, a tiszta konyha két főzőlappal és egy jégszekrénnyel is fel van szerelve. Még egy kék csempével burkolt fürdőszobába is bejárásuk van, és néhány rézpénzért cserébe forró fürdőt vehetnek. (Ég és föld azokhoz a hongkoui menekülttelepekhez képest, ahol sokan azok közül, akikkel egy hajón érkeztek, még mindig élnek bűzben, mocsokban, rendetlenségben, nagy zsúfoltságban, fellógatott függönyök mögött, érdes betonpadlón.)

A család több millió más családdal egyetemben néhány felakasztott térképen követi a háború menetét. Ők újságokból tépték ki az övéket, egy darab fehér pamutszövetre vannak felragasztva az előszobában. Ursula kis eltérő színű papírzászlókat készített gombostűkből, ezekkel jelezték a különböző felek előrenyomulását vagy visszavonulását – Nagy-Britannia piros, az USA kék, Hollandia zöld, Japán sárga, és így tovább. (A jóval később írt emlékirataiban nem említi, milyen színűek voltak a német zászlók, úgyhogy találgassunk. Fekete?) Az elmúlt évben újra és újra megmozdultak ezek a zászlók a „letaglózó” hírek nyomán, ahogyan a naplójában írja. (Többször használja ezt a jelzőt annak leírására, milyen hatással vannak rá a háborús események.) Meg kellett keresnie szigeteket, amelyeknek a létezéséről sem tudott, helyeket, amelyeknek a nevét rendesen kiejteni sem tudta. Corregidor. Rabaul. Kokoda. Alam el Halfa. Majkop. Sztálingrád. Guadalcanal. A zöld zászlók eltűntek.

A papírtérképeken lévő apró lyukak vonalainak tanúsága szerint a tengelyhatalmak ellenőrzése alatt álló terület egyre csak nőtt. A menekültek között arról beszélnek, vajon Ausztráliát fogják-e legközelebb megszállni. Három zászlócsoport különösen rémisztő: az észak-afrikai, amelyik keletre, Egyiptom felé tart, a kaukázusi, amelyik lefelé, Perzsia és a tengelybarát Irak2 felé húzódik, és a burmai, amelyik nyugatra, Indiába mutat – ha a tengelyhatalmak további sikereket érnek el, ezek a zászlósorok valahol összefutnak, de vajon hol? Afganisztánban? Nyugat-Indiában?3

„Féltünk. Elképzelhető, hogy egy olyan apró ország, mint Japán vagy Németország, a maga nagyra nőtt egójával […] megnyerjen egy háborút az egész nyugati világgal szemben? Amerikát is beleértve?”

Nem tűnik rózsásnak a helyzet. Az élet a messzi Sanghajban „álomszerű élmény” Ursula számára. Nyomasztó elszigeteltségben, a világtól elzárva élnek a hold túlsó oldalán, csak a gondosan cenzúrázott újságok, a japán rádió, és a szóbeszédek alapján tudnak tájékozódni. Ezért sokáig lehetett azzal a gondolattal vigasztalódni, hogy a sok rémes hír csak a propaganda által terjesztett túlzás és dezinformáció. De egy barátjának a barátja elrejtett egy rádiót, és recsegés, zaj és torzított, sivító hangok falán át néha fogja a BBC híreit. „Ezek már nem pletykák voltak, a lesújtó háborús hírek közül sok igaz volt, a jövő mindannyiunkat megrémisztett.”4

*

A nyirkosság mindenhova beeszi magát. A nadrágja és a kabátja éppoly nedves, mint a kenyere, a penész egyformán veszélyezteti mindet. Minden egyes lépéssel elsüllyed a csizmája, amikor a többiekkel „sortáncot” járva támolyog a sártól ragacsos lövészárokban. A neve Willy Peter Reese, és saját szavai szerint:

A lövészárkok elmocsarasodtak, gyakran elöntötte őket a víz. Víz csöpögött a rögtönzött bunkerekbe és primitív sáncokba, a lovak összeestek az utakon. Egy ló értékesebb volt egy katonánál, de mi beletörődtünk a sorsunkba, az emlékeinkben éltünk, és álmodoztunk a hazatérésről. Hamarosan újra hozzászoktunk, mintha semmi nem változott volna a tavalyi esős évszak óta.

Reese a többiekkel együtt egy kiszélesített lövészgödörben él, amelynek sátorponyva alkotja az ajtaját, a mennyezet földből és víztől csöpögő fagerendákból áll, a meleget egy öntöttvas kályha adja, az élelmet egy távoli szurdokban elrejtett tábori konyhából küldik, oda kell az ételt beszerzőknek az este leple alatt elszaladniuk. Nincs mód a mosdásra, még a vizes csizmáját és zokniját sem tudja lecserélni. A napsütéses pillanatokat újabb felhőszakadás váltja fel. Az erdős táj egyre inkább kiürül, egyre kopárabb, egyre vizesebb, a színei fakók, olyan akár egy elmosódott akvarell. A felpuhult utakon végigfolyik az esővíz. A magas fű elhajolt, mint ami várja a fagyot és a havat.

Reese és a többiek napközben ásnak a lucskos lövészárokban, vagy tisztítják a kézifegyvereket, a lőszert vagy valamelyik géppuskát, vagy azt az alacsony páncéltörőt, amiért a csoportjuk felel. Éjszaka körülbelül egy órán át őrt áll, aztán úgy három órát pihenhet. Főleg ezzel tölti az idejét. Őrt áll, „holtfáradt, fázik, vágyakozó, erőtlen”. Az éjszakák így töredékessé válnak, és az alváshiány rátesz egy lapáttal a testét és lelkét zsibbasztó kábulatra. Mindazt, ami tavaly ilyenkor majdnem halálra rémisztette, ma már szinte fel sem veszi.

Egyfajta áldott közöny vert benne inkább gyökeret. Reese nem tudja, hogy az érzés „fatalizmusból vagy istenfélelemből” fakad-e. A halálos veszély mindennapossá vált. Ahogy a halál is.

Willy Peter Reese huszonegy éves, a német hadsereg 95. gyalogos hadosztályánák közlegénye, 279. ezred, 14. század. Nyurga fiú, keret nélküli szemüveget visel, ami még jámborabbá teszi a külsejét. (Azonkívül sokat olvas, vagy ír, és mivel mindkettőhöz fényre van szükség, gyakran kiváltja társai panaszát, akik jobb szeretnék, ha leoltaná a lámpát, mert aludni akarnak. Reese néha egy cigaretta fényénél olvas vagy ír.) Mind a sisak, mind az egyenruha kissé bő hatást kelt vékony testén. Még mindig vannak kamaszos pattanásai. A tekintete szigorú és éber, jóval érettebb az arcánál.

Mintegy háromszáz méterrel arrébb, egy széles mélyedés túloldalán, a szögesdrótok örvényei mögött, lucfenyők és kopár égerligetek között húzódnak a szovjet vonalak. A helyet Tabakovónak hívják a mögöttük nem messze fekvő, elpusztult falu után, amiből a kéményekkel koronázott kormos fakupacokon és az elfagyott, elfonnyadt zöldségekkel teli kerteken túl nem nagyon maradt más.

*

Ha Willy Peter Reese-nek el kell másoknak magyaráznia, hol vannak, azt mondja „Rzsevnél”5. Jelenleg csend van, azaz nincsenek szovjet rohamok, de szinte állandóan lövik őket a mesterlövészek és a könnyű aknavetők.

Nappal nem használhatják a kályhát, mert a nedves fa füstje azonnal felkelti az ellenséges tüzérségi megfigyelők érdeklődését. És az árokban nincs védelem a ferdén bezuhanó lövedékek ellen, ha elég közel hullanak. Reese egyszer többedmagával megkereste egy bajtársukat, aki az éjszaka folyamán elszenvedett egy ilyen közvetlen találatot, az árkot fagyott belsőségek, ruha-, agy- és húsdarabok borították, a halott teljesen felismerhetetlen volt.

Egy újabb éjszaka, amikor a Reese által „álomistennek” nevezett lény ideiglenesen és csalfán hazavitte őt, messzire innen. (Könnyű elképzelni az ébredést.) A sötétség átadja a helyét a másnapnak. Egy újabb hajnal a senkiföldje fölött, kiserdők, mocsarak és fonnyadt, barnássárga nyári fű fölött. Csend van. Reese azt írja: „Ezeknek az óráknak a szépsége megéri a rettegéssel és robotolással töltött éjszakák hosszú sorát”.

*

Vissza Ursula Blomberghez. A szüleivel persze csak ideiglenesen él Sanghajban, de nincs nagyon más választásuk, amíg várják, hogy beköszöntsön a béke, és utazhassanak tovább végső úti céljukig, az Egyesült Államokba. Semmi rejtélyes nincs abban, hogy Sanghajban kötöttek ki. Amikor a család 1939 tavaszán útnak indult a tengeren túlra, ez a kozmopolita világváros volt gyakorlatilag az egyetlen kikötő a világon, ahol még mindig fenntartások nélkül fogadták a Németországból érkező zsidó menekülteket. A város züllött, bűnös, kaotikus és veszélyes híre akkoriban sokat nem számított: az elmúlt években mintegy tizennyolcezren érkeztek.

Néha sötét gondolatok törnek rá; például amikor eszébe jutnak az eltűnt brit, amerikai, holland és francia civilek, akiket a japánok egy nagy táborba internáltak Vuzong környékén; vagy amikor a Németországban maradt rokonaira gondol – vajon mi van velük? Amikor jóval később, felnőttkorában visszatekintett erre az időszakra, egyértelmű volt, hogy „az életünk egy ideig külső zavaró tényezők nélkül folyt, és önző módon az elégedettség hamis érzésébe ringattuk magunkat”. Szerencsére itt teljes a béke, és a japán katonák tisztelettel, sőt udvariasan bánnak velük – elvégre németek, szövetségesek.

De az aggodalom ott lapul a felszín alatt.

Ursulára mindeközben váratlanul és paradox módon rátör a szabadság. Nem zavarja a késő ősz; örül, hogy elmúlt a nyár nehéz, párás melege. Az apja új festőcége jól megy, az anyja pedig otthon vállal varrást. Ő maga azzal keres egy kis zsebpénzt, hogy megpróbál angolt tanítani három fiatal, gyönyörű, vihogó ázsiai nőnek, egy gazdag kínai férfi húgainak – helyesebben „húgainak”: Ursulának egy idő után világossá válik, hogy a nők a férfi ágyasai. Amikor az időjárás engedi, krokettezik és pingpongozik a „húgokkal”; hidegben vagy esős időben, mint most a hónap elején, kártyáznak.

*

Zenés közjáték: kezd hűvösre fordulni, és ők ott állnak a ferdén beeső sivatagi napsugarakban, és zsoltárokat énekelnek, szokatlan módon szaxofon kíséri őket. Gyakorlatlan, bizonytalan énekhangok, a dal elhalkul, és felcsendülnek az ismerős zajok: a motorok dübörgése, a fémek csattanása egymáson, a távoli robbanások halk puffogásai. Az istentisztelet a végéhez közeledik. A sovány, gondosan artikuláló pap felemeli a kezét, és az Úr áldását közvetíti. A fejek meghajlanak. A férfi látja, hogy az ezredparancsnok időközben odasettenkedett, és figyeli a felettesét, feltehetően lopva. A parancsnoknak szokás szerint kifogástalan az öltözéke, fényesre csiszolt gombok, rangjelzések és az egység jelzése a zubbonyán, lovaglóbot a hóna alatt, kikent-kifent bajusz. Mintha az ezredparancsnok is fejet hajtana, de alighanem valójában a szarvasbőrből készült sivatagi bakancsát nézi, ami olyan pontosan van megkötve, hogy a cipőfűző a lábfej mindkét oldalán egyforma hosszúságban lóg le.

A férfi, aki ilyen alapossággal tanulmányozza a parancsnokát, egy sötét hajú, sasorrú, huszonkét éves hadnagy, a mosolya félénk, a szemüvege vastag. A neve Keith Douglas. Okkal nézelődik kíváncsian, hiszen új fiú az egységnél, csak néhány napja érkezett. Tulajdonképpen a több mint harminc kilométerre táborozó vezérkar tagja, de nem bírta tovább a semmittevést, a merev katonai bürokráciát és az értelmetlen aktatologatást, a szégyent, hogy nem vesz részt a harcokban, különösen most, amikor nagy csata vette kezdetét. „Harctéri tapasztalatokra van szükségem.” Három nappal korábban tehát engedély nélkül elhagyta a posztját, frissen mosott egyenruhába öltözött, felszállt egy teherautóra, és most itt van, miután többé-kevésbé blöffölve megszerezte egy két harckocsiból álló szakasz parancsnoki posztját6. Nem is bizonyult túl nehéznek, mivel az ezred már sok alacsony rangú tisztet veszített, amióta ez az egész elkezdődött kilenc nappal ezelőtt.

Az ezredparancsnok beszélni kezd:

Holnap kezdődik az alameini csata második fázisa. Az első fázis, az ellenség kiszorítása az állásából a teljes harcvonal mentén, befejeződött. Az első fázisban ez a hadosztály, ez a dandár ragyogóan szerepelt. A hadosztálytábornok és a dandártábornok nagyon elégedettek.

Érezhető, hogy gyakorlott szónok. (Egyébként parlamenti képviselő. A konzervatívoké.) Kiválasztott egyéneknek szóló megjegyzéseket is fűz a beszédbe.

És mit érez Douglas a parancsnoka iránt? A csodálat és az irigység, a büszkeség és a bosszúság ellentmondásos elegyét. Az ezredparancsnok megtestesíti mindazt, ami neki nem adatott meg: pénz, hagyomány, jó család, magániskolák, krikettmeccsek és rókavadászat vörös kabátban, és nem utolsósorban a báj és a magabiztosság, ami az elitbe született emberek sajátja. Az ezredparancsnok híresen bátor ember.

Az ezredparancsnok ugyanakkor megtestesíti a brit hadsereg minden anakronizmusát, maradiságát és elavultságát is, amik a leginkább hozzájárultak ahhoz, hogy 1940 óta mást sem csináltak, mint veszítettek, újra és újra és újra, igaz, sokszor hősiesen és stílusosan, de attól még veszítettek. Amikor az egység alig több mint két évvel korábban a Közel-Keletre érkezett, még mindig lovasezred volt, és az ezred tisztikarában sokan továbbra is ragaszkodnak a hagyományokhoz, ami többek között a túlzásba vitt technikai szakértelem iránti bősz megvetésben nyilvánul meg. Ez Douglas életét az első naptól fogva megnehezítette, amikor egy évvel ezelőtt a Közel-Keletre helyezték az egységhez. Akkoriban ő már képzett páncélostiszt volt, míg az egység többi tagja alig látott harckocsit, aminek következtében – nem alaptalanul – elviselhetetlen okostojásnak bélyegezték. A szerény háttérrel bíró Douglas nemcsak a sznobizmust és a felsőbb osztálybeli modort viseli nehezen, gyakran makacs is, és nehezére esik a hallgatás.

Douglas kicsit különc is. Modernista verseket ír, és az eligazításokon többször rajtakapták már rajzolgatáson, amikor figyelnie kellett volna.

Az ezredparancsnok a beszéde végéhez közeledik:

Ezúttal, a második fázisban már kevesebb dolgunk lesz, mások… ööö… ugranak be helyettünk. Montgomery tábornok az ellenséges erőket kis szeletekre osztja. Ma este az új-zélandiak támadnak, őket követi a 9. páncélosdandár és egyéb páncélosalakulatok. Amikor Montgomery tábornok készen áll, mögéjük vonulunk, és megadjuk a kegyelemdöfést a német páncélosoknak. A maguk érdeme, hogy ezt a dandárt éri ez a hatalmas megtiszteltetés. Miután megsemmisítettük az ellenség páncélosait, és megfutamítottuk a seregeit, visszatérünk Kairóba és… ööö… megfürdünk, és a többi nyomorultra hagyjuk, hogy helyettünk is végezzék a hajtóvadászatot.

A legénység és a tisztek jól fogadják a beszédet. Még Douglast is feldobja kissé, szkepszise ellenére.

Az emberek szétszélednek a gyorsan beálló alkonyban. Sok munkát kell még elvégezniük reggelig, hogy készen álljanak a támadásra. Minden harckocsit fel kell tölteni benzinnel, olajjal, vízzel, lőszerrel, élelemmel. Mi sem jelzi jobban, hogy komolyra fordultak a dolgok, mint hogy a szállásmester semmilyen nyomtatványon nem kér aláírást, amikor kiosztja a zoknikat, kabátokat és egyéb egyenruhadarabokat. Megint tiszta, csillagos az éj.

*

A kérdés az, Douglas vajon bizonyos szempontból nem ugyanolyan anakronisztikus-e, mint az ezredparancsnok, csak másképp? Ennek a háborúnak számos pszichológiai kiindulópontját a múltbeli események teremtették meg, erre példa többek között az előző konfliktus gyönyörű, de hírhedt illúzióitól való elborzadás. A huszonkét éves hadnagy azonban sok tekintetben inkább 1914 fiatalembereire hasonlít, semmint kortársaira. Vágyik a harcra, ezt az élményt meg kell tapasztalnia, ezt a próbát ki kell állnia. És a háború részben esztétikai jelenség a számára, ami a háborút megelőző irodalmi és költői képekből nyer értelmet. Világosan átlátja a háború abszurditását, de összetett természetének köszönhetően fogékony a kétértelműségére is, ami úgy húsz évvel korábban sokkal megszokottabb volt, mint most, ebben a messze kiábrándultabb korban.7

Douglas a következőt írja:

Izgalmas és megdöbbentő látni emberek ezreit, akiknek többnyire fogalmuk sincs, miért harcolnak, akik mind viselik a megpróbáltatásokat, akik egy természetellenes, veszélyes, de nem velejéig romlott világban élnek, akiket arra kényszerítenek, hogy öljenek és megölessenek, ugyanakkor időnként bajtársias érzéssel viseltetnek az őket megölők és az általuk megöltek iránt, elvégre ők is ugyanazt viselik el és élik át. Ebben semmi logika nincs – az írott szöveg nem tudja közvetíteni ezt az érzést, hogy beléptünk egy tükörbe, amiben szembejön egy harcba induló ember.

*

Ugyanez a vasárnap Berlinben viszonylag meleg, de esős őszi nap volt. Már beesteledett, és a Rankestraße 21. szám negyedik emeletén ismét bulit tartanak. A neoromantikus épület bejáratánál márvány kariatidák állnak, egyik-másik falat tükrök fedik. A városközpontban áll, mindössze néhány saroknyira az állatkerttől és a szédítően magas Vilmos császár emléktemplomtól. Maga a lakás is gyönyörű, fényesre csiszolt parketta, masszív bútorok, aranykeretes portrék és rengeteg könyv. Megtelt emberekkel, legalább ötvenen vannak, és a félhomályban és a cigarettafüstben nevetés és csevegés vegyül vidám gramofonzenével. A nagy szalonban az étkezőasztalt oldalra tolták, hogy legyen hely táncolni. Szeret táncolni, imádja a bulikat.

A neve Ursula von Kardorff, harmincegy éves. Két testvére is eljött, az öccse, Jürgen, és a bátyja, Klaus, mindketten katonatiszti egyenruhában. A bulin megjelent fiatalemberek közül sokan szintén egyenruhát viselnek, hatan lábadoznak. Az egyiknek a fél karját vállból amputálták, egy másik mankóval jár, egy harmadik csak nehezen tud ülni, és akkor is csak felfújható párnán, egy negyedik még nem épült fel teljesen, súlyos fagyási sérülések után amputáltak nagy darabokat mindkét lábfejéből, mégis megpróbál táncolni.

De nemcsak az egyenruhák és a mankók idézik meg a háborút, hanem a buli formája is. Ahogy az manapság már megszokott, a háziasszony – jelen esetben Ursula – csak a poharakat biztosítja. A vendégek gondoskodnak az italokról. És van bőven palack. Egy másik apróság: az összes ablakot kartonlapokkal és függönyökkel fedték le. Az elsötétítés 17:30-kor kezdődik és reggel 6:29-ig tart.8 Ha egy vendég kinéz a gondosan elsötétített Rankenstraßéra, nem sok mindent lát, kivéve a ritkán felbukkanó járókelők zseblámpáinak apró, ringó fénypontjait és az arra zötyögő villamosok kísérteties kékeszöld fényét.

A nagy gonddal eltakart ablakok nemcsak arra emlékeztetnek, ami Európában és a világban történik, hanem egyfajta hozzáállásról is árulkodnak. Sok némettel egyetemben Ursula von Kardorff is inkább távolságot tart a háborútól és a politikától. Nem vesz tudomást róluk, visszavonul a magánéletbe. Újabb vidám bulira készül, távol a világ gondjaitól.

A hangulat azonban csak nem akar megjönni. Csalódottan állapítja meg, hogy sokan távol maradnak a táncparkettől. Inkább visszavonulnak valamelyik szobába beszélgetni. Sok témában ezek a fiatal tisztek adják meg a hangot, és a hang újszerűen és nyíltabban kiábrándult és kritikus. Ami általánosságban is elmondható. Alig két évvel ezelőtt, a nyugati győzelem után az egyenruhás fiatalemberek közül sokan még bizonyára lelkesedtek. A gyors és brutális siker megerősítette a Führerbe, Németországba és a végső győzelembe vetett hitüket, mint sok más emberét az ő helyzetükben. (És, gondolhatnánk, sok nemzedéktársuk, akik kimaradtak belőle, irigyelte őket, és már kezdtek rettegni, hogy a háborúnak vége lesz, még mielőtt ők is megkapnák az esélyt.)

Talán elképzelhető, hogy ezeknek a fiatal tiszteknek, akárcsak legtöbb honfitársuknak, némileg aláásta a Führerbe vetett bizalmát, hogy a Szovjetuniót 1941-ben nem sikerült gyorsan leigázni, ahogy azt a Führer kétségeket kizáróan és nyilvánosan megjósolta, de ezt a bizalmat ideiglenesen helyreállította a híres márciusi beszéd, amelyben a Führer erre a nyárra ígérte a győzelmet. A Führernek eddig ugyanis mindig igaza volt. De a nyár már rég elmúlt, közeleg a tél, és a bizonytalanság egyre csak nő.9 Bár természetesen nem az igazhitűek körében – számukra a képzelet mindig erősebb a valóságnál.

Míg az Ursula von Kardorffhoz hasonló civilek egy olyan városban laknak, ahol a lebombázott házak még mindig ritkaságszámba mennek, és továbbra is el tudnak menekülni a magánéletbe és az élvezetekbe, addig az egyenruhás fiatalemberek mást élnek meg. És nemcsak az alkohol és a tapasztalataik teszik őket hajlamossá, hogy kritikusabban szóljanak. Még ezt is megtehetik, mert némi védelmet nyújtanak számukra a hegeik, a kitüntetéseik és a frontharcos10 mivoltuk. A keserűségük láthatóan megrázza Ursulát. Eddig fordított volt a helyzet: a hazatérő katonákat éltette a magabiztosság, míg a civilek dédelgették a kételyeket. Mi van itt készülőben?

*

Hans Schwarz van Berk becsönget, és ezzel az eddig is csalódást okozó buli kész katasztrófává válik. A férfi von Kardorff egy régi ismerőse. Együtt dolgoztak a Der Angriff nevű náci újságnál, és Schwarz van Berk olyan valaki, akit von Kardorff tisztel és nagyra tart. A negyvenéves férfi régóta Goebbels embere, elismert, tehetséges újságíró, de meggyőződéses náci és a Waffen-SS tagja. Az egyik szobában kisvártatva egyre hevesebb szóváltásra kerül sor az SS tagja és néhány fiatal tiszt között. Valaki azt mondja: – Mind olyanok vagyunk, mint a patkányok a süllyedő hajón, azzal a különbséggel, hogy mi már nem tudjuk elhagyni. – Schwarz van Berk felpaprikázódik, de tesz egy kísérletet a higgadt társalgásra, uralkodik magán. Amikor valaki azt mondja, hogy – A magukfajták mindent elkövetnek, hogy elhallgassák az igazságot – már elege lesz, dühösen feláll, és indul az ajtó felé. Ursula és a bátyja, Klaus, utána szaladnak, próbálnak elnézést kérni, elsimítani a történteket. És sikerrel is járnak, de nem megy könnyen.

Később ez az amúgy magabiztos nő kicsit megijed. „Az effajta beszélgetések minden érintett számára veszélyt jelenthetnek.” És csalódik is.

Folytatja: „Az este folyamán a vendégek érkezése előtt mulattam a legjobban, amikor felváltva táncoltam a két testvéremmel az üres ebédlőben”.

Schwarz van Berk másnap felhívja Ursula édesanyját, Inát – aki régóta a rezsim hűséges és meggyőződéses támogatója –, egy kis panaszkodásra.

Azt mondja, „undorodva hallgatta a sok defetista szöveget”.

*

Senki sem szereti a győzelem szagát reggel. Különösen, ha a győzelem fináléja négy napja lement, és éjjel-nappal trópusi hőség van.

A japán katonák három éjszakán át támadtak, és minden éjjel visszaverték őket. Senki nem tudja pontosan, hány halott japán katona fekszik szétszórva előttük kicsavart testtel. Egyesek több mint ezerre teszik. Charles Walker, akit mindig mindenki Chucknak hív, egy magas, szemüveges zászlós az amerikai hadseregben, 164. gyalogezred 2. zászlóaljának, H százada. Hallotta már a 3500-as becslést is, de senki nem tudja vagy akarja megszámolni a hullákat. Itt-ott halomban hevernek, hármasával, négyesével egymásra hányva. A testek a hőségben puffadásnak indultak, feszítették az egyenruhájukat, elszíneződtek, elfeketedtek, minden testnyílásukból világosszürke férgek bújtak elő, arcvonásaik pedig groteszk maszkokba torzultak. A hely rászolgált a nevére: Bloody Ridge.

*

Jegyzetek

1 Fried Ilona fordítása; Levi ezt a verset 1946. január 11-én írta, amikor közelgett Auschwitzból való szabadulásának első évfordulója. Az olasz eredetiben is a „felkelés” vagy „ébredés” lengyel változatát használja, ahogy a táborban is mondták: „Wstawać”.

2 Egy évvel korábban Olaszország és Németország közvetlen katonai támogatásával egy nacionalista, náci ihletésű puccsra került sor Irakban. (Ez Bagdad zsidó lakosságának mészárlásával is járt.) A brit erőknek azonban egy rövid háború során, amelynek kimenetele messze nem volt biztos, sikerült visszaállítani a régi, britbarát rezsimet.

3 Abban az időben Japán és Németország között létezett egy megállapodás Ázsia és a Szovjetunió felosztásáról a 70. hosszúsági kör mentén. A németeknek erre is volt egy haditervük, a Fall Orient, ami azt célozta meg, hogy az egyiptomi és kaukázusi győzelmet követően, miután biztosították a Közel-Kelet olajkincseit, kelet felé haladnak tovább, és végül Afganisztánban egyesülnek a japán erőkkel.

4 Aki csak az ellenőrzött médiához fért hozzá, könnyen arra a következtetésre jutott, hogy Ázsiában erős Japán támogatottsága. Thaiföld az év elején szövetségre lépett Japánnal, Kína területén létezett két egészen méretes bábállam, Mandzsukuo – amely ekkor már tíz éve létezett – és Mengkukuo, további bábállamok voltak alakulóban a Fülöp-szigeteken és Burmában, miközben az indiai függetlenségi mozgalom erősebb volt, mint valaha. (A burmai és az indiai csapatok ebben az időben Japán oldalán harcoltak, hogy kivívják országaik függetlenségét a britektől.) És minden megszállt országban bőven akadtak opportunisták, akik hajlandóak voltak együttműködni a legyőzhetetlennek tűnő császársággal.

5 A „Rzsevnél” amolyan összefoglaló neve a német frontvonalban lévő nagy, több mint kétszáz kilométer hosszú dudornak, amely a Moszkva bevételére tett 1941-es sikertelen kísérlet maradványa, és még a nagy léptékű térképeken is olyannyira feltűnő, hogy mindkét fél stratégái – valós vagy képzelt – jelentőséget tulajdonítottak neki. Moszkva közelsége miatt Hitler meg akarta tartani ezt a földrajzi anomáliát, és ugyanezért Sztálin fel akarta számolni, mindketten azt követelve, hogy ez „mindenáron” történjen meg – ez az a hadviselési közhely, ami e két diktátorban öltött testet a legteljesebben és a legborzalmasabban.

6 Nem képezték ki a páncélosszázad által használt harckocsitípusra, a Crusader Mk III-ra. Legfeljebb egy régebbi verzióban nézett egyszer körül.

7 Van egy érdekes kapcsolódási pont a múlttal. Oxfordban Douglas tanára Edmund Blunden volt, az Undertones of War című megrázó, lírai első világháborús emlékirat szerzője. Blunden bátorította Douglast a versírásra, és néhány költeményét megmutatta T. S. Eliotnak.

8 A szabályok most is alátámasztják a német alaposságról szóló előítéleteinket: november 3-án és 4-én ezek az időpontok 17:28-ra és 6:31-re módosulnak. Az elsötétítés viszonylag jól ment, de ebben a hónapban hivatalos panaszok érkeztek a gyalogosok és kerékpárosok „utcai fegyelmezetlenségére” – a sötétben nem minden közlekedési szabályt tartottak be.

9 Ahogy Detlev Peukert és Ian Kershaw is levezette, az általuk Hitler-mítosznak nevezett jelenség – ami sokak számára lehetővé tette, hogy egyszerre legyenek kritikusak a náci párttal szemben és bízzanak a Führerben – nem utolsósorban abból eredt, hogy Hitler a rádióbeszédeiben többször is megjósolt később beigazolódó dolgokat; amikor megfordult a szél, és Hitler tévedett, a mítosz kezdett kiüresedni. Amikor tehát Hitler minden hadászati logika ellenére ragaszkodott Sztálingrád elfoglalásához, nemcsak személyes presztízsét akarta fenntartani, a rendszer presztízsét is meg akarta őrizni. A kettő összefüggött.

10 Az egyik leggyakrabban használt szó a náci szótárban, olyan fogalmak mellett, mint áldozatkészség, népközösség, akarat, totális, tisztaság, fanatizmus stb.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Kúnos László
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Team B – 1001Fonts FFC License
Zilla Slab – SIL Open Font License