A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bernard Pascuito: Alain Delon. Une vie aux aguets.

Éditions de l’Archipel. Paris, 2024

Fordította Pataki Edit

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Szerkesztő: Domonkos Eszter

Kötetterv: Szász Julianna

Korrektor: Darida Benedek

ISBN 978-963-656-137-6

Nyomta és kötötte: Alföldi Nyomda Zrt.

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása

szükséges.

Copyright © L’Archipel, 2024

Borítókép © Sunset Boulevard/Corbis via Getty Images

Hungarian translation © Pataki Edit, 2025

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2025

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

1. A nyughatatlan

2. Apák vétkei

3. A szerelem gyümölcse

4. A kegyelemdöfés

5. A szenvedő tárgy

Közjáték Szerelmi tévedés

6. Ok nélküli lázadó

7. Indokína

8. A hazatérés után

9. Amikor a nő zavarba jön

Közjáték Pascal Jardin

10. Az első szerelem

11. Gyászos eljegyzés

12. Ragyogó napfény

13. A megtépázott angyal

14. A hírvivő

15. A konok

16. Egy kapcsolat vége

17. Nathalie

18. Amerika

19. A veszélyes nyár

20. A szamuráj

21. A vészterhes év

22. A medence

Közjáték A Marković-ügy

23. A pokol előképe

24. Újjászületés

25. Borsalino

26. A vörös kör

Közjáték Douchy

27. Zsaru

28. Út a pokolba

29. A törés

30. A kifulladás

31. Reménytelen ügy

32. Minden szerelmi történet rosszul végződik

Közjáték Anthony, az elátkozott fiú

33. Ködlámpák

34. A naplemente

Közjáték Madame Delon

35. A romok őrzője

36. Ari, a névtelen fiúgyermek

Közjáték Harmadik típusú találkozás

37. Az éjszaka kapujában

38. Valaki meghalt

39. A kommandó hadművelet

40. A védelem

41. Kitör a háború

42. Ki akarja megölni az apát?

43. A negyedik örökös

44. Övé az éjszaka

Delon in extenso

Film, színház, díjak

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás (bis)

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Arielle-nek, végre.
Laurent-nak, Olivier-nek, Michaelnek, Milónak,
a szamurájaimnak.

Köszönetnyilvánítás

Bizonyára szokatlan ötlet, mi mégis úgy gondoltuk, mindenképpen azzal kell kezdenünk, hogy köszönetet mondunk annak a személynek, aki oly nagyban hozzájárult e könyv megszületéséhez.

Jean-François Delon a hivatalos meghatározás szerint Alain féltestvére. Apai ágról. Jean-François tizenegy évvel fiatalabb a bátyjánál, de tisztán emlékszik a gyermekéveire. Híres filmesek rendezőasszisztenseként összesen hét filmet volt alkalma együtt forgatni Alainnel. Kapcsolatuk olykor-olykor megszakadt, de többször is sikerült újra felvenniük egymással a fonalat. Egy családból valók.

Jean-François kiskamaszként futólag találkozott Romy Schneiderrel, sokkal jobban ismerte azonban az Alain Delon későbbi életében fontos szerepet játszó nőket – Nathalie-t, Mireille Darcot. Jean-François Anthony keresztapja, ami nem kis dolog, emellett jó viszonyt ápol fivére két legkisebb gyermekével, Anouchkával és Alain-Fabiennel.

Sikeres karriert futott be, többnyire Alaintől függetlenül, külön utakon járt, de előfordult, hogy mérföldkőnek számító filmeken dolgoztak együtt: ilyen volt Jacques Deray Borsalino című alkotása, a Zsaru Jean-Pierre Melville-től, Jean Herman Jeffje, az Özvegy Coudercné Pierre Granier-Deferre-től vagy az Égő pajták Jean Chapot rendezésében… A közös munka szorosabbra fűzte köztük a kötelékeket.

A fivére említésekor mindig éleslátó, önteltségtől és csipkelődéstől mentes Jean-François Delon őszintén mesél Alainről, ontja magából az emlékeket és az anekdotákat. Felbecsülhetetlen ajándék, hogy kötélnek állt, és hosszú beszélgetéseket folytatott velünk, hogy az egyértelműség kedvéért nagy türelemmel visszatért rengeteg részletre, és hogy olykor mélyre ásott az emlékezetében, hogy felelevenítse a gyermekkori ízeket vagy az élet egyéb pillanatait.

E könyv számos oldala az ő emlékeiből, vallomásaiból és érzéseiből merít. Akkor is így van, ha nem minden alkalommal idézzük szó szerint. Ő végső soron egyszerre szereplője és kivételes tanúja e történetnek.

1
A NYUGHATATLAN

2024. Mindenre gondolt. Még a címet is ő választotta a címlapra, amelyet az egyik vezető hetilap szentelt neki a halála után (a „súlyos szavak, sokkoló képek”{1}): „Ég veled, szamuráj”. Nem cifrázta. Könnyedén találhatott volna magának másik címet is a filmográfiájából: Urak fajtája, A szökevény, A párduc, A férfi, aki mindig sietett, Ég veled, barátom!… Válasszanak maguknak kedvükre!

A sírkövére szánt feliratot is maga választotta. Alfred de Musset-től kölcsönözte: „Gyakran szenvedtem, olykor csalódtam, de szerettem. Én magam éltem, nem a gőgömből és a közönyömből összetákolt mesterséges lény.”

Nem maradt más dolga, mint meghalni.

Időközben, amikor felmerült a végső nyughely kérdése, senkivel nem egyeztetett: Douchyban lesz, Alain vidéki birtokán, a búvóhelyén, ahol ötven éve menedékre lelt. Máshol csupán átutazóként lakott. Rendben, Douchy. Legyen az otthona az örökkévalóságig. Nincs ebben semmi furcsa.

A legmeglepőbb vágya az volt, hogy a kutyái mellett nyugodhasson az idők végezetéig.

Vajon tényleg nyugodni akart? Kiborította a tétlenség. Nem csak a tétlenség. A középszerűség, a tétovázás, a kezdeményezőkészség hiánya, a kétkedés. A saját kétségein felül tudott emelkedni, egészen az élete végéig. Ami viszont mások kétségeit illeti… Nem ismert kegyelmet azzal szemben, amit ő jellemhibának nevezett. Értsék ezalatt a jellemtelenséget.

Szerinte a gyengeség bűn. És a bátorság hiánya.

Soha nem tartotta magát népszerű színésznek. Természetes, hiszen sztár volt, és ezt mindenkinél előbb tudta magáról. Elsősorban Alain Delon volt, és ez éppen elég ahhoz, hogy beskatulyázhatatlanként könyveljék el. A szerénység nem volt az erőssége, de az önmagára tett utalásaiban soha nem volt nyoma arroganciának. Az éleslátásnak és annak, hogy elutasítja a képmutató szerepekben való tetszelgést, viszont már annál inkább.

„Nem szeretnék a saját helyemben lenni” – vallotta be Jean Cau, amikor Delon barátjáról készült portrét írni a Paris Match hasábjaira. Arra célzott, hogy mindenkit ámulatba ejtett. Bárhol járt. „Azt hiszem, saját magát is ámulatba ejtette” – mondta egyszer Patrice Leconte rendező. Nem viccelt. Egyébként nem is lenne rá alapja. Leconte nagy igazságra tapintott rá: Delon mindig is nehezen tudott zöld ágra vergődni saját magával.

Ahhoz viszont kellőképpen tisztán látta önmagát, hogy felismerje, nagyon kevés emberrel vannak közös vonásai.

Egy olyan világban, ahol egyre ferdébb szemmel nézik a halmozást, az ő megbabonázó szépsége tehetséggel párosult. Miután újranéztük A Rocco és fivérei, a Ragyogó napfény, A párduc, A szamuráj, a Napfogyatkozás és a Klein úr című filmeket, Oscar Wilde kijelentése jutott eszünkbe, miszerint az ember vagy legyen maga egy műalkotás, vagy viseljen egyet. Delonnak soha nem kellett választania. Talán ez lehet a magyarázat arra, hogy olykor nem tudott mit kezdeni a való élettel. A remekművek világában már otthonosabban mozgott. Fent említett filmjei mellett elvégre ott A nyugalom első éjszakája, a Trockij meggyilkolása, az Özvegy Coudercné, A vörös kör, A mi történetünk… is. És néhány nagyon jó mozi, például a Swann szerelme, a Borsalino, az Elveszett dicsőség, A medence, a Zsaru, az Egy gazember halála, az Alvilági melódia, a Két férfi a városban, A szökevény, a Sokkos kezelés… Ontotta magából a gyöngyszemeket.

Szerencséje volt – de vajon tényleg csak szerencse kérdése? –, hogy olyan mesterekkel dolgozhatott együtt, mint Clément, Visconti, Antonioni, Melville, Malle, Godard, Losey, Blier, Zurlini, Granier-Deferre, Deray… A színpadon is tündökölt, rendezett néhány filmet, játszott tévéfilmekben, az Asterix az olimpián című filmben Caesar szerepében önmaga ellenállhatatlan karikatúráját alakította („Ave én!”), és az egész világon árusította az Alain Delon márkát (cigaretta, parfüm, szemüveg, nyakkendő…), amely főleg Japánban volt keresett, ahol már jóval A szamuráj forgatása előtt ikonná vált. A japánok annyira szerették, hogy olykor inkább meg sem nézték a film végét, csak ne lássák meghalni.{2}

Voltak szívügyei, amelyekhez megrögzötten ragaszkodott. Például amikor visszavásárolta De Gaulle tábornok 1940. június 18-i felhívásának a kéziratát, hogy az Franciaországban maradjon. Vagy amikor a douchyi birtokát hatalmas boksz edzőtáborrá alakította, hogy a francia Jean-Claude Bouttier a lehető legjobb körülmények között készülhessen a középsúlyú világbajnoki címért vívott küzdelemben a verhetetlen Carlos Monzón ellen.

A kudarcok soha nem fékezték meg, épp ellenkezőleg, inkább felrázták, hogy még nagyobb iramban haladjon előre, még ha sávot is kellett váltania. Mindig boldogult, hogy a kétségeket bizonyossággá alakítsa. Soha nem zavarta, ha úgy érezte, nem értik, ő főként attól félt, hogy nem ért meg másokat.

Mindenre figyelt, szemében intelligencia tükröződött. Amikor nem mentek jól a dolgok, legjobb barátja a csend volt, amely soha nem okozott neki csalódást. Az árulást ki nem állhatta.

Sokáig mégis arra törekedett, hogy másoknak tetsszen. Valószínűleg azért, hogy el tudja viselni önmagát. Aztán letett róla: élete alkonyodni kezdett.

Az „elhagyás” nem szerepelt a szótárában. Különösen, ha barátról volt szó. A szerelem terén másképp alakultak a dolgok. Előfordult, hogy a menekülést választotta.

A nőkkel való kapcsolata soha nem volt egyszerű. Mintha soha nem tudta volna, hol a helye. Romynak a vőlegénye volt, Nathalie-nak a férje, Mireille-nek és Rosalie-nak az élettársa, megannyi gyönyörű nőnek a szeretője, akiknek egyetlen álmuk az volt, hogy elcsábítsák.

Mindig volt abban valami meglepetésszerű, ahogy a szerelemben bukdácsolt. Szerelmi románcaiból a legtöbbször nem maradt más, csupán könnyek, keserűség és feladás. E pillanatok őt is megviselték, de valószínűleg képtelen lett volna a sajátja mellett egy másik bánatot is cipelni.

Élete minden egyes napja, a legutolsóig, a számkivetettségként megélt gyermekéveire emlékeztette, amelyet mindig újra tudott teremteni. A nyomait egyszerre viselte magán kitüntetésként és sebhelyként.

Távollétei, ahogy a menekülései, a hallgatásai és az arra való képtelensége, hogy a gyerekeit egyszerűen szeresse, mind a kora ifjúságában gyökereznek, amikor sokáig csak a hallgatást és a szenvedést ismerte. Igaz vagy sem, mindenesetre ő így érezte. Bevallotta, hogy gyakran hazudik, mert, mint mondta, „gyűlölök magyarázkodni”. Igaz, egyes hazugságok többet mondanak az igazságnál.

Valahányszor Alain Delon beszélt, hallani lehetett a csendjeit, és a szenvedés mindig a közelben ólálkodott. Ám a könnyeit mindig magában tudta tartani.

Színészként hatalmas volt, magasan a többiek és a kora fölé emelkedett. Emberként elbűvölő volt. Az élete mesteri festmény, olyan remekmű, amelyen vakító fények, éjszakai rettegések, vigasztalhatatlan bánatok, a maguk teljességében megélt szenvedélyek, óriási sikerek és jellemerősítő kudarcok, világító sebek mosódnak egymásba.

Mindvégig nyughatatlan élet volt az övé. Esti szürkületben, éberen őrködve élt. Lehet, hogy bosszantó, kimerítő és az utolsó időkben elviselhetetlen volt a múlt folyamatos felidézésével és a halottai dicsőítésével. Ám most, hogy egyesült az árnyalakjaival, mégis úgy érezzük, mintha hirtelen kihunyt volna a fény.

2
APÁK VÉTKEI

2011. június 30. Este fél tíz körül Genfben lövés dördül Alain Delon lakásában. A golyó egy tizenhat éves kamasz lány hasát éri, akit kritikus állapotban szállítanak kórházba. A színész legfiatalabb fia, a tizenhét éves Alain-Fabien az apja távollétében és tudta nélkül házibulit szervezett aznap este a fényűző lakásban. A vizsgálat során kiderül, hogy két fiatalember – közülük az egyik Alain-Fabien – összekapott egy lőfegyveren, amely véletlenül elsült a kezükben. A másik fiatalember ellen gondatlanságból elkövetett testi sértés gyanújával indul vizsgálat, mivel a nyomozók egyértelműen megállapítják a véletlenszerűséget. Alain-Fabien ellen viszont mások életének veszélyeztetése miatt indul eljárás, ami jóval súlyosabb vád.

„Egyelőre annyit tudok, hogy nem a fiam húzta meg a ravaszt – mondta Alain Delon. – Elkezdtek babrálni, fogdosni, vagy mit tudom én, egy fegyvert, és elsült. Többet nem tudok.” A Le Matin című svájci napilapnak adott interjújában a színész mindenekelőtt arról beszél, hogy apaként mélységesen csalódott: „A fiam visszaélt a szeretetemmel és a bizalmammal, mert a tudtomon kívül szervezett házibulit a barátaival az otthonomban. Másnap indultunk volna nyaralni. Az eredmény egy telefonhívás a rendőrségtől. Nagyon szomorú vagyok.”

A nyomozók hamar megállapítják, hogy aznap este három lőfegyver is volt a lakásban, meglehetősen zavaró tárgyi jelenlét a genfi aranyifjúság tinédzserbulijának kellős közepén. Alain Delon kitart azon állítása mellett, hogy a lakásában nem tart lőfegyvert, de mivel maga is megállapíthatta, hogy a fegyverek valóban ott voltak, felveti annak a lehetőségét, hogy azokat a fia az apja Loiret megyében található douchyi vidéki házából vihette oda.

1983. január 29. Les Mureaux külvárosában, rutin közúti ellenőrzés során egy két nappal azelőtt Neuilly-sur-Seine-ben ellopott kocsi volánjánál letartóztatják a tizennyolc éves Anthony Delont. Alain és Nathalie Delon fia az egyik barátja, a 22 éves Marc Mil kíséretében vezette az autót. Súlyosbító körülmény, hogy a járműben egy pisztolyt és kilenc darab 9 mm-es töltényt, egy feszítővasat és egy fogót találnak. A két fiatalembert a bois-d’arcyi börtönbe zárják első kategóriás lőfegyverek és lőszerek szállítása, illetve Anthony Delon esetében gépkocsilopás és jogosítvány nélküli vezetés vádjával.

Néhány nappal később kiderül, hogy a fegyvert 1982 júliusában lopták el egy csendőrtől, a még mindig menekülőben lévő Bruno Sulak fogvatartott szökése során. A gengsztert azzal gyanúsították, hogy ő volt a cannes-i Cartier ékszerüzlet kárára pár hónappal korábban elkövetett rablás értelmi szerzője. Anthony Delont és a társát február 21-én szabadon engedik és bírósági felügyelet alá helyezik.

Anthony Delon ügyét 1983. szeptember 20-án a Versailles-i Bíróság (Yvelines megye) ötödik tanácsa tárgyalja. A szűkszavú fiatalember beismeri, hogy a fegyvert kedvtelésből vásárolta. Ami a folytatást illeti, a családra bízza, hogy találjanak számára enyhítő körülményeket. „A fegyverek iránti vonzalma az apjától, Alain Delontól ered, akinek fegyvergyűjtési szenvedélye, hacsak nem imádata, közismert” – magyarázza Georges Beaume, Anthony tiszteletbeli keresztapja és Alain Delon egykori ügynöke.

Évekkel később, a Le Premier Maillon{3} [Az első láncszem] című önéletrajzában Anthony Delon, akkor már érett fejjel és élettapasztalattal a háta mögött igyekszik pontosabb és mélyebb magyarázatot adni kamaszkora fájdalmas pillanatára, amelynek eredményeként egy hónapot a rács mögött töltött. A könyvben elmesél egy szürreális jelenetet, amelyre a beszélőben került sor, az apja látogatása során: „Az volt az érzésem, hogy egy Jean-Pierre Melville krimibe csöppentem. Valahányszor csend telepedett közénk, arra vártam, hogy azt mondja: »Állj készen, holnap délután 4 órakor, a séta közben az udvar keleti falánál felvesz egy helikopter… Mindent intézek.«”

1953. november. A tizennyolc éves Alain Delon néhány hónapja tölti a katonai szolgálatát a Francia Haditengerészetnél, amikor tetten érik, hogy felszerelést lop. A haditengerészet döntés elé állítja: elbocsátják, vagy háromról öt évre hosszabbítják a szolgálati idejét. Az első rendfokozatú matróz beosztás mellett dönt, néhány héttel később besorozzák a fegyverraktárt védő századba, Saigonba, ahol a francia hadsereg kétségbeesett küzdelmet vív az indokínai háborúban. A háború vége felé letartóztatják, és hatvannapos börtönbüntetésre ítélik, mert ellopott egy dzsipet, és egy kör megtétele után a folyóban kötött ki vele. Bevonják a rádiós engedélyét, és kizárják a haditengerészetből.

2011., 1983., 1953. Három Delon, három korszak. Sőt, mondhatnánk, három generáció, ha figyelembe vesszük, hogy Anthony és Alain-Fabien között harminc év a korkülönbség.

És ez az ismétlődő történet. Egy sorsdarabka, amely mintha kiválna a való életből, és megállíthatatlanul gurulna tovább. Egy külön világ, ahol visszaköszönnek a szenvedélyből tartott fegyverek, az erőszak és a fájdalom, az engedetlenség, a dac, a tagadásra való hajlam.

Tizennyolc éves korukban a Delon fiúk nagyon hasonlítanak egymásra, de soha nem fognak igazán egymásra találni.

Feszíti őket a düh, amit düh fűtötte tettekkel fejeznek ki. Szétzúzzák a korlátokat, makacsul törnek előre a tiltott felé, és szemrebbenés nélkül lépik át a kitáruló börtönajtók küszöbét. A lázadó szerepébe bújnak.

Ami szinte kezdettől fogva biztosan közös bennük, az a hiány keltette űr. Mindhárman elvált szülők gyerekei, akiket elszakítottak az apjuktól, és – mindhárman – egy túl erős, túlságosan csodált, túlságosan szeretett, túlságosan hallgatag apától távol nőttek fel.

Anthony és Alain-Fabien esetében ez előre meg volt írva. Szószátyár szamuráj nem létezik. Alain Delon fiának lenni nyilván kiváltság, de olykor főképp teher. A példakép gyerekkorunktól fogva emészt, értelmetlen elvárásokat állít elénk. Öröm és szenvedés – mondta volna François Truffaut. A fény és a szépség eltiporhatja a kisfiúkat. És a tekinteteket elhomályosító dicsőség.

Hogyan lehet elérni egy ennyire zord, elutasító apát, aki akkor is távolságtartó marad, ha fizikailag egészen közel van hozzánk?

Lehet, hogy Alain Delonban mintaképet láttak a fiai, de valószínűleg nem a megfelelőt. Egy film noir hőse ábrándozásra késztet és borzongást kelt. A szobánk falán ott díszeleg a plakátja. Azt azonban teljes képtelenség elvárni tőle, hogy esténként mesét olvasson, puszit nyomjon a homlokunkra, és lekapcsolja a lámpát.

A távollét később szabályszerűséggé válik. Sor kerül a válásra, amely véget vet a viszályoknak, és elfojtja a gyerekek reményeit. A hidakat felégetik. Az sem biztos, hogy valaha léteztek egyáltalán. Nem lehet valaki figyelmes apa, ha őt magát kizsigerelték a saját démonai. Hiszen velük együtt nőtt fel.

Ahogy a fiai, ő is átélte az elhagyatottság hidegét, a hallgatások komorságát, a meg nem értettség kegyetlenségét és a lelki zúzódást, amelyet az okozott, hogy úgy érezte, éppen azok nem szeretik, akiket ő a világon a legjobban szeret. Nem számít, hogy túlzott. Számkivetettnek érezte magát hosszú ideig, és ez számít.

Gyermekként ő is gyűlölni kezdte azt az apát, akit annyira csodált, és akit mindenkinél jobban akart szeretni. Az apát, aki egy másik életbe menekül, és akivel soha nem lesz képes párbeszédet folytatni. Ó, az apák vétkei! Az egész életen át tartó hallgatások. Az elfojtott szavak, amelyeket soha nem fogunk tudni kimondani.

Őt azonban sokkal inkább megérintette a halál szele, mint a fiait. Ebben rejlik a különbözőségük. Előbb kisgyermekkorában, majd tizennyolc évesen a világ másik végén, a háború borzalmainak súlya alatt görnyedezett.

Igaz vagy sem, ez az ő története, amelyet éjjel-nappal magának mesélt. Ez az ő története, amelyben mindvégig hitt. Bizonyos értelemben ez a történet építette fel, táplálta őt, és tette lehetővé, hogy éljen. Bizonyára nem úgy, mint mindenki más, de legalább azzal az előnnyel járt, hogy nem kell túl sokat törődnie a boldogsággal.

Ha meg akarjuk érteni az életét, amely soha nem volt könnyű, a kulcsot a gyerekkora mélyén – amelyből soha nem gyógyult ki –, az általa érzett elszigeteltségben és szeretetlenségben kell keresni.

3
A SZERELEM GYÜMÖLCSE

1932. Fabien Delon Bourg-la-Reine-ben találkozik Édithtel, a fővárostól néhány kilométerre, az Orléans felé vezető út mentén fekvő párizsi külváros kis lakónegyedében. Ekkoriban a környék még falusi hangulatot áraszt, dús növényzet borítja a tájat, a városrészek – Bagneux, Cachan, L’Haÿ-les-Roses, Arcueil, Chevilly-Larue, Sceaux – még nem váltak alvótelepülésekké. A zöld környezetben nyugalmas az élet, Bourg-la-Reine ekkor még vidéknek számított.

Édith Arnold életének első lépéseit nem kísérte felhőtlen boldogság. Háromévesen elvesztette az édesanyját, mozaikcsaládban sínylődött. Tökéletesen megtestesítette a szeretetre éhes gyermek képét. Mogorva és közömbös mostohaanya, ellenséges apa, aki mintha a szemére vetné, hogy túlságosan hasonlít a halott anyjára… Az ostobasággal párosuló gonoszság gyakran csodákra képes. Elkeseredésében Édith megszökött egyszer, aztán másodszor is, de nem sok sikerrel. Végül egy nagybátyjánál húzta meg magát, aki több jóindulatot tanúsított iránta. Minden megtörténhet. Tizennyolc évesen megkezdhette első szárnypróbálgatásait a nagybetűs életben cselédként, Rueil-Malmaisonban. Érthető módon nem jött rá rögtön, hogy az állás, azon kívül, hogy önmagában lehangoló, lehetőségekkel is kecsegtet. A főnöke a szórakoztatóiparban dolgozott, így Édith futólag találkozhatott néhány művésszel: Joséphine Bakerrel, Mistinguettel és másokkal.

1932-ben, egy nap Édith főnökéhez jóvágású fiatalember érkezik tárgyalásra. A Bourg-la-Reine-ben található Regina mozi igazgatója, akit rabul ejt az ajtót nyitó fiatal hölgy szépsége. Akár a filmekben.

Fabien Delon egy Saint-Vincent-Lespinasse-i kispolgári családba született Tarn-et-Garonne megyében. Családfája állítólag a XV. században született Jean Delonig, illetve egy másik Fabien Delonig vezethető vissza, akit 1892-ben építőmérnökként Becsületrenddel tüntettek ki. Az apai nagyanyja oldaláról legalább ugyanilyen kiváló felmenőkkel büszkélkedhet. Hithű korzikaiak, Napóleon-pártiak, ami persze cseppet sem tompítja a fényüket. Marie-Antoinette Evangelista 1888 decemberében Prunelli-di-Fiumorbóban férjhez ment Jean-Marcel Delonhoz, bevezetve a Delonokat egy családba, amelynél jelesebbet elképzelni sem lehet: állítólag az Evangelisták rokonságban állnak a Bonaparte családdal. A legendának hivatalosan soha nem jártak utána, de Jean-François Delon{4} megerősíti a valóságtartalmát. Ahogy Édith és Alain is.

A császári leszármazott Fabien Delon 1932-ben elsősorban moziigazgató, ami neves személyiséggé és egyfajta művésszé is avatja. Huszonnyolc éves, hajtja a becsvágy, némi szenvedély, elsősorban a filmipar, de az üzleti világ iránt is. Vállalkozó szellemű fiatalember, eltökélt, aki soha nem vár arra, hogy az életnek köszönhetően az ölébe hulljon, amire vágyik. Igazi küzdő szellem. A szó minden értelmében. Nem meglepő, hogy évekkel később feltűnő hasonlóságokat fedezhetünk fel Alain Delon és az apja között.

Az első jelenetet követően – amely során, akár egy Capra-vígjátékban mindegyikük, az ifjú filmkedvelő vállalkozó és a fiatalos bájjal megáldott cselédlány is megmarad a saját szerepében –, Fabien számára nyilvánvaló, hogy lennie kell folytatásnak. Az ismerkedésük addig csupán néhány sokatmondó pillantásra és az érzelmek hevében elhebegett pár szóra szorítkozott. Ha ez nem szerelem első látásra, akkor a megtévesztésig hasonlít rá.

Mivel Édith szenvedélyesen szereti a mozit, és olykor arról álmodozik, hogy színésznő válhat belőle, Fabiennek igazán könnyű elcsábítania egy vetítésre a Reginába. Aztán egy következőre. A film után beszélgetnek, repül az idő, le sem veszik egymásról a szemüket, és semmi nem csitíthatja a tekintetükben izzó tüzet.

Édith nagyon hamar rájön, hogy a mélykék szemű fiatalember el fogja rabolni a szívét. Fabien, aki bár otthonosabban mozog a hódítás és a csábítás világában, ezúttal érzi, hogy fegyvertelenné válik. Bűvöletbe esik. Valódi szenvedély lobban a két fiatal között, mindent, különösen a józan észt elsöprő szenvedély. Nem azon tűnődnek, hogy vajon egymásnak teremtette-e őket az ég, hanem ráeszmélnek, hogy egy percet sem bírnak ki egymás nélkül.

Fabien megkéri Édithet, hogy mondjon fel. Nem szeretné, ha cselédként dolgozna. Meggyőződése, hogy a lány jobbat érdemel. Felveteti patikussegédnek, majd néhány hónap elteltével, mialatt a szenvedély mit sem csitul, megkéri a lány kezét, aki természetesen igent mond.

Édithnek tetszik az új állása, de rajong a Regináért, a férje művéért is. Esténként gyakran töltik az időt azzal, hogy a moziról beszélgetnek, és műsorterveket szőnek. Édith még nem beszél róla, de titkon nagyon szeretne ő is a Reginában dolgozni. Ám az pillanatnyilag nem lenne észszerű, hiszen a filmipar jövőbeli fellendülésére várva egy rendszeres fizetés biztos megélhetést nyújthat a párnak.

Amikor 1935 elején Édith teherbe esik, mindketten biztosak benne, hogy a születendő gyermek, akár fiú, akár lány, a szerelmük gyümölcse lesz, és semmi kétségük nincs afelől, hogy megerősíti majd a kapcsolatukat.

Az első gyermekét várva Édith egyfajta beteljesülést él át. Soha nem tanulta meg palástolni az érzéseit, de még ha meg is próbálná, mámoros tekintete, büszke tartása, minden apró mozdulata menten elárulná, hogy néhány hónap leforgása alatt kiteljesedett nővé vált. Előbb a szerelemnek, aztán a terhességnek köszönhetően, és a folyamat hamarosan folytatódhat az anyasággal. Alain 1935. november 8-án születik meg egy sceaux-i klinikán, Bourg-la-Reine-hez közel, és ha csak egyetlen képet kell megőriznünk az őket akkor körüllengő hangulatról, az Fabien Delon zavarba ejtően lagymatag érzelemnyilvánítását tükröző kép lenne. Boldog vagy boldogtalan? Örömmel tölti el a fia születése, vagy inkább csak nyugtalanítja? Senki nem tudja, és őszintén szólva senki nem vesz észre semmit. Pedig ez tény, és ettől kezdve minden úgy alakul, mintha Alain születése valahol megtörte volna a pár kapcsolatát átható összhangot.

Pedig vidám, jó dolgokkal teli napok ígérkeznek. A fia születését követően Édith rászánja magát a nagy váltásra, és otthagyja a gyógyszertárat, hogy a férjével dolgozzon. Nagy örömmel teszi. Egészen közel kerül a filmvilághoz, amely annyira vonzza. Boldogan sétáltatja a fiát a szomszédos Parc de Sceaux-ban, és büszkén fogadja a többi anyuka csodálattal teli tekintetét. Alain gyönyörű kisbaba. Olyannyira, hogy Édith később azt meséli, kis cetlit tett a bölcsőre ezzel a felirattal: „Mindent a szemnek, semmit a kéznek”. A rossz nyelvek bizonyára azt mondanák, a figyelmeztetést maga Delon is írhatta volna.

Alain szépsége természetesen megelégedésre ad okot, de hamar kiderül, hogy a viselkedése valószínűleg gondot okoz majd. Édith nagyon gyengéd, bensőséges kapcsolatot alakít ki a fiával a születésétől kezdve, amelyből a többiek kiszorulnak. Még Fabien Delont sem fogadják be ebbe az anya-gyerek alkotta szűk körbe, igaz ő továbbra is ugyanolyan távolságtartó marad a gyerekkel szemben. Az így nevelkedő Alain hamar kizárólagosságra tör. Amikor az anyja ölében ül, szó sem lehet arról, hogy egy másik gyerek a közelükbe merészkedjen.

„Hogy elhárítsa az általa támadásnak vélt közeledést, felkapta az első keze ügyébe kerülő tárgyat, például egy kulcscsomót, és azzal ütlegelte a betolakodót” – meséli Édith. A gyengéd érzelmi kitörésekre és féktelen dührohamokra egyaránt hajlamos gyerekkel nem volt könnyű bánni. Ráadásul igazi örökmozgó volt.

Anyai boldogsága tetőfokán Édith nem veszi észre, hogy Fabien lassanként eltávolodik. A fiatal családapa a várva várt fiú születése óta már nem a régi. Valami eltörött. Fabien szédületes álmokat dédelgetett, művészálmokat, és tessék, hirtelen a házasélet béklyójában találja magát, és nem látja a kiutat. Részéről mindenesetre a szenvedély tovatűnt. Emésztő szenvedély volt, amely néhány évig tartott, de Fabienből kiveszett.

1938-ban közli a döntését a feleségével: szeretné, ha külön költöznének, aztán elválnának. Édith biztos benne, hogy másik nő van a háttérben. Nem igaz, de erről senki nem tudja meggyőzni. Főképp nem Fabien. Ki hinne neki? A fásultság, a kiábrándultság a szenvedélyben fogant párkapcsolatok árnyékban lapuló fő ellensége. Hogyan magyarázza el, hogy megszűnt a varázs? Hogy a szuflé összeesett…

Fabien és Édith eszeveszetten szerették egymást. Szerelmük elkápráztatta őket, soha nem terveztek előre semmit, és néhány évig így, vaktában élték az életüket, szárnyaltak. Bizonyára Fabien zuhant vissza elsőként a földre. Könyörtelenül. Ettől fogva ebből a történetből semmi nem marad.

Az őrült szerelemben nincs logika, értelem még kevésbé. Nem tudjuk, mikor születik, sem azt, hogy miért, és azt sem, mikor és miért múlik el. Csak azt tudjuk, hogy a vége, ahogy a kezdete is, mindig kíméletlen. Amíg a szenvedély él, mindent magával sodor; amikor kihuny, mindent és mindenkit tönkretesz maga körül. Kezdve a szívünknek legkedvesebbekkel.

Alain, a gyermekkirály ettől kezdve úgy érzi, szenvedő tárggyá válik. Négyéves, és egész életében csupa szeretet és figyelem vette körül. Egész életében? Esetében csupán negyvennyolc hónapról beszélünk, de ez akkor is sok. Hosszú időn át ez lesz az egyetlen kincse. Ebből az első négy évéből őrzi az édesanyja túláradó szeretetének egyszerre varázslatos és fájdalmas emlékét. Az apja rideg? Távolságtartó? Kevésbé gyengéd? Nem számít. Ott van mellette Édith, az anyai csókjai, cirógatásai és a szerető szavak, amelyeket a nap minden órájában és este, altatáskor a fülébe suttog.

Egy napon Fabien és Édith szóváltás közben megemeli a hangját. A közöny időszaka véget ér, kitörnek a veszekedések. A gyerek hallja őket, észleli a lökdösődések, csetepaték visszhangját. „Apánk heves vérmérsékletű, lobbanékony ember volt, amilyen Alain lesz később – magyarázza Jean-François Delon. – Egyébként érdekes, hogy Alain felnőtt férfiként, élettársként és családapaként reprodukálta a gyerekkorában tapasztalt, olykor erőszakos viselkedésformákat.”{5}

A változás valódi földindulást idéz elő. Az élet nyugodt és csendes volt, ám hirtelen viharossá válik. Máris csorbát szenved a fiúcska gyermekkora. És a varázslatos emlékek színüket vesztik. Alain még nincs ötéves, de már tudja, hogy egy szerelemgyereknek sem jár feltétlenül a boldogság. Az csak lehetőség. Esetében azonban inkább a boldogtalanság merül fel eshetőségként, mert ettől kezdve nincs más hátra, mint végignézni az összeomlást.

Elvált szülők gyermeke marad.

A távolból egyéb lárma is beszűrődik. Egyéb tragédiák közelednek. Miközben Fabien, kezében egy szál bőrönddel, elhagyja a családi fészket, fokozatosan erősödik a háború zaja. Édith egyedül marad a fiával. Hamarosan kénytelen lesz fájdalmas döntéseket hozni.

4
A KEGYELEMDÖFÉS

1939. Nem csak Édith és Fabien válásának az éve. Az egyéni balsorsok olykor semmivé törpülnek a nagyvilág szerencsétlenségeihez képest. És egy gyermek könnyei nem számítanak. Vagy nagyon keveset. A mészárlás több mint öt évig tart. Alainnek bőven lesz ideje sírni, de nem sokan lesznek mellette, hogy megvigasztalják.

Fabien elköltözött otthonról, és alig volt ideje letelepedni máshol. Máris elragadta háború, és a fronton találta magát, ahol főtisztek mellett szolgált titkár-gépíróként. Ahogy azt mindenki tudja, a „furcsa háború” nem tartott sokáig. A Maginot-vonal csődöt mondott, a hadseregünk összeomlott, és a németek hamarosan betelepedtek hozzánk, míg a katonáinkat hazatelepítették vagy Németországba küldték még bizonytalanabb körülmények közé. Hadifoglyok. A bukás, az 1940. júniusi fegyverszünet, franciák százezrei az utakon, akik a bombázások és a megszálló elől próbálnak menekülni, a nélkülözések, a deportálások, ártatlan emberek lemészárlása. Barbárságtól dagadó mellkasok. És a gyerekek rémült dermedtségben cseperednek tovább.

„Nincsenek gyerekkori emlékeim” – jelentette ki az író Georges Perec{6} a pszichoanalitikusának a legelső ülésen. A néma fájdalom vallomása. Vajon Alain Delon a sajátjának érezhette volna ezt a mondatot?

„Problémája van a gyerekkorával, de soha nem teremti meg az alkalmat, hogy beszéljünk róla”{7} – foglalja össze Jean-François Delon. Sőt, ő maga kényszeríti a többieket hallgatásra a témával kapcsolatban. Az elkövetkező években soha nem lesz képes nyíltan beszélni erről az időszakról. Legalábbis a hozzá közel állókkal biztosan nem. Túl mélyen elzárta magában, és ha hébe-hóba itt-ott mégis elejtett néhány szűkszavú vallomást, azokról a leggyakrabban az az érzése támadt az embernek, hogy csakis valami újságírónak sikerülhetett harapófogóval kihúzni belőle, aki a többieknél ravaszabb volt.

Az 1939-ben kezdődő új életnek semmi köze nincs ahhoz, amit Alain addig megismert. Ettől kezdve egyedül él Édithtel. Egyébként, ha a válásra nem is került volna sor, Fabien úgyis elment volna a háborúba. Édithnek munkát kell találnia. Gyorsan, nagyon gyorsan. Van egy gyereke, akit egyedül kell eltartania, Fabien már nincs velük, hogy segítsen. Dolgozni kell. Korán indulni, későn hazatérni. Senkije nincs, aki vigyázni tudna a fiára, semmi támasza. Az elkövetkező hónapokban nehéz szívvel úgy dönt, hogy Alaint nevelőszülőkhöz adja, akik foglalkoznak vele, amíg ő a munkaóráit tölti. Számos nő választotta ezt a megoldást, akit a háború elején magára hagyott a férje.

Balszerencséjükre – nyilván a véletlen hozta így – a kisfiú nevelőszülei mindketten a fresnes-i börtönben voltak felügyelők. A megszállás, a halálos ítéletek és a kivégzések éveiben Fresnes kétségkívül az a hely volt, amelyet jobb volt messziről elkerülni, főképp öt-hat-hét éves korban. Alain ott kötött ki. És jóllehet nem emlékszik mindenre, a gyerekkorát fémjelző eseményeket nem felejtette el. Tudjuk például, hogy a nevelőszülei lakásának egyik ablaka a fresnes-i börtön udvarára nézett, és hogy azokban az években sajnos a műsor garantált volt. Szép számban folytak a kivégzések. Alain összebarátkozott a nevelőszülei fiaival, és bizonyos időpontokban, amikor nem volt túl nagy mozgás, a kis lurkók együtt mentek játszani a börtön udvarára.

Később, a háború vége felé, 1945-ben, majdnem tízévesen Alain hallja a Pierre Laval volt kormányfő és a megszállás idején Pétain marsall fő munkatársa agyonlövésével megbízott kivégzőosztag puskáinak dördüléseit. Laval a kivégzése napján lenyelt egy ciánkapszulát, megpróbált öngyilkosságot elkövetni, de az orvosok beadtak neki két kámforinjekciót, és kimosták a gyomrát. Miután jelentősen javult az állapota, a kivégzőosztag elé hurcolták, amely 1945. október 15-én agyonlőtte a fresnes-i börtön udvarán. „Nem láttam semmit aznap, csak hallottam, de azt soha nem fogom elfelejteni. Beleértve a kegyelemdöfést is. Hallottam az emberek megjegyzéseit: »Megmérgezték, székhez kötözték, üvöltött, hogy állva akar meghalni, szörnyű volt.« Nem annyira képek, inkább hangok maradtak meg bennem.”

Ezek azok a pillanatok, amelyek mély nyomot hagynak egy életben. Ám ha azt képzeljük, hogy egyedül ezek a rémálmok felelősek az összetört gyermekkorért, nagyot tévedünk. Gyerekek százezrei élték át a háború borzalmait, annak katasztrofális következményeit. A többségüket megviselték a látottak, hallottak, de nem ilyen mértékben.

Alain számára a háborús éveket kísérő zűrzavar és őrjöngés csupán fokozta a szenvedést, amelyet az apja távozása után keletkezett nyílt seb okozott. Ez is egyfajta kegyelemdöfés volt. Szenvedett Fabien távozása miatt, haragudott az apjára, ahogy bármelyik gyerek tette volna hasonló helyzetben; Édithet azért hibáztatta, mert nem tudta visszatartani a férjét, sőt talán azért is, mert ő késztette távozásra. Ám ez nem minden. Az ilyen sebekből ki lehet gyógyulni, és építkezni lehet. Amit az annyira szeretett és az anyjával egyedül maradt gyermek képtelen volt elviselni, az volt, hogy idegenek gondjaira bízták, és ezt elhagyatottságként élte meg. Ezért a szülei – ezúttal kivételesen egymással vállvetve – nagyban felelősek.

Hiába a botrányokkal, meggondolatlan lépésekkel, összecsapásokkal és menekülésekkel tarkított sok-sok év, soha nem tudta elfelejteni. Gyerekkorának ebben a pillanatában valami összetört, és soha többé nem jött helyre. Több ez, mint egy trauma, forró vassal beégetett bélyeg, az a fajta szégyenfolt, amelyről kezdettől fogva tudjuk, hogy örökre lemoshatatlan marad.

Vajon Alain Delon megmenthette volna magát? És bizonyos értelemben megmenthette volna a létezése hátralevő részét a reménytelenségtől? Képtelen lett volna rá, azon egyszerű oknál fogva, hogy nem akarta. A lelke legmélyére ásott meggyőződés, amely szerint szülei az élete egyik döntő pillanatában elhagyták, az utolsó napig elkísérte. Bármennyire észszerűtlenül hangzik is. Olyanfajta fájdalom volt ez, amely megölte, és megakadályozta, hogy normálisan éljen, de amelytől mégsem tudott szabadulni. Ez volt a keresztje és egyben a hajtóereje.

„A gyerekkorról, legalábbis az ő gyerekkoráról soha nem beszéltem Alainnel, mert idegenkedett tőle, és ez látszott is rajta. Ügyesen elkerülte azokat a pillanatokat, amikor kettesben maradhattunk volna, és lehetőségem adódott volna kérdéseket feltenni.”{8}

Jean-François Delon az évek során gyakran érezte, hogy legtöbbször ezek a kimondatlan gondolatok, érzések akadályozzák abban, hogy közelebb kerüljön a féltestvéréhez. „Alain tudta a módját, hogyan kerüljön el bizonyos beszédtémákat. Menekült, és amikor sarokba szorult, amikor végre sikerült feltennem egy kérdést, a válasz csak úgy csattant: »Ez túl bonyolult… Vannak dolgok, amiket te nem érthetsz meg.« Alain a »Rózsabimbó« volt az Aranypolgár című filmből, tudják, a szánra írt név, amelyet az Orson Welles által alakított karakter gyermekként dédelgetett, és amely a filmben a nagy embert lényének ártatlan részére emlékezteti. Ez volt Alain: Kane és a szánkó problémája. Kezeltethette volna magát lélekgyógyásszal, de attól tartok, egy idő után a fejébe vette volna, hogy ő kezeli a lélekgyógyászt.”

5
A SZENVEDŐ TÁRGY

1946. A háborúnak vége, Alain nemsokára betölti a tizenegyedik évét. Franciaország lassacskán újjáéled. A zűrzavarban és a fényességben. Az emberek szeretnének hinni benne, de már semmi nem olyan, mint azelőtt. Túl sok neheztelés egymás iránt, túl sok árulás és soha nem rendezett nézeteltérés keseríti a mindennapokat. Az egymásnak ellentmondó érzések kuszasága könnyen párhuzamba hozható a mozaikcsaládban uralkodó hangulattal, amelyben immár Édith és Fabien él.

Ahogy mondani szokták, Fabien új életet kezdett egy fiatal hölggyel, aki maga is válófélben volt. 1947. február 25-ig kell majd várniuk, hogy végre mindketten szabadok legyenek, és összeházasodhassanak. Közben születik egy fiuk, Jean-François, aki 1946-ban, néhány hónappal a felszabadulás után jött a világra. Közel tizenegy év korkülönbség van közte és Alain között. Néhány évvel később, 1953-ban újabb fiú érkezik a családba, Luc.

Édith feleségül ment Paul Boulogne-hoz, egy bourg-la-reine-i hentes-mészároshoz. Alainnek természetesen bőven jut hely az anyja új otthonában. Fabien L’Haÿ-les-Roses-ban telepedett le. A két kisváros szomszédos egymással, a kisfiú így rendszeresen át tud járni az apjához, ahol saját szobát kap.

Alain három éven át ingázik az apja és az anyja között. Mai kifejezéssel élve egyfajta megosztott felügyeletet gyakorolnak, ami frusztrálja Alaint. Bárhol legyen is, mindig számkivetettnek érzi magát.

1946-ban, három hónappal Jean-François születését követően az apja szimbolikus gesztusra szánja el magát, amely sokat elárul a ritkán kifejezett érzéseiről. Megkéri Alaint, az elsőszülött fiát, hogy legyen Jean-François keresztapja. A keresztelő egyfajta megbékélést jelent az egykori házastársak között, és közelebb hozza egymáshoz az új életüket. A szertartás és az azt követő ebéd során összegyűlik a két család. Szép pillanat és főképp szívmelengető ötlet. Mindenki szóba elegyedik a másikkal, a vendégek láthatóan jól érzik magukat együtt. Úgy tűnik, Fabien és Édith megbékélt egymással.

Édith immár a férjének segít a hentesüzletben, és nincs ideje Alainnel foglalkozni. Alighogy a fiú hazatér a nevelőszülőktől, bentlakásos iskolába kerül. Az intézkedés kegyetlen, de más választási lehetőség nem nagyon kínálkozik.

Alain ezt a döntést nyilvánvalóan az elhagyatottság újabb formájaként éli meg. Minden eddiginél erősebb az a benyomása, hogy eltaszítják, hogy útban van a kis világban, amelyben a szülei kényelmesen éldegélnek, jóllehet mindegyikük a maga térfelén. Ő már sehol nem érzi jól magát. Csak szenvedő tárgy – foglalja össze később keserűen.

Kezdetben a Keresztény Iskolák Testvéreinek Intézetében bentlakó diák. A fehér galléros, fekete reverendás barátoknak akkoriban hamar eljárt a keze, könnyen náspángoltak és osztogatták a vonalzós körmösöket. A hét végén kiosztották a jegyeket: kiváló… elégséges… elégtelen. „Zöld kártyát kaptam, azaz elzárásra ítéltek. Háromhavonta mehettem haza az internátusból.” Vagyis nem túl gyakran. Egyre forr benne a düh.

Látogat még néhány egyéb keresztény iskolát, és nincs még tizenkét éves, amikor beíratják az Essonne megyében található ignyi Saint-Nicolas bentlakásos intézetbe, ahol megkezdi perpatvarokkal tarkított középiskolai tanulmányait. Néhány év leforgása alatt hatszor rúgják ki. Egészen addig senki nem vette észre, hogy egyre erősödik benne a szülei, különösen az apja elleni néma, lázadó indulat. Minden bánatát mélyen magába fojtja, egy szót sem szól, de a tettei árulkodók.

Eleinte kissé hóbortosnak tartják, és egyre gyakrabban keveredik összetűzésbe, de erőszakos tettre soha nem vetemedik. Leginkább nem érzi magát otthonosan a világban, amely még mindig azon igyekszik, hogy kilábaljon a káoszból. Végül is melyik kamasznak nincs gondja az őt körülvevő világgal?

Az apja túl gyakran burkolózik némaságba. A mostohaapja erőtlen, soha nem szegül szembe Édithtel annak dühkitörései során, soha nem avatkozik közbe, amikor az anya összezördül a fiával. Néha, amikor végképp elveszti a türelmét, Édith megüti Alaint, aki rezzenéstelenül tűri. Élénken emlékszik az őrjöngő anyára és annak dühös szavaira: „Alig várom, hogy elérd a korhatárt, és eltakarodj a francba a hadseregbe. A fülednél fogva ráncigállak oda.”

Luc Delon, apai ágon Alain féltestvére és Jean-François öccse 1953-ban született, vagyis tizennyolc év választotta el Alaintől, és szinte semmiben nem osztozott vele gyerekkorában. Mindamellett őriz ebből az időszakból néhány történetfoszlányt, amelyeket a szülei meséltek: „Édith nagyon kemény volt Alainnel. Rendszeresen verte, és átzavarta az apjához. Alain nagyon gyakran felbosszantotta.”{9}

Tizennégy évesen átlépett egy határt: „Egy barátommal indultam útnak, aki szintén kereskedő fia volt. Amerikába akartunk menni, Chicagóba, ahol francia specialitásokat kínáló csemegeboltot akartunk nyitni.” A kaland Châtellerault-ban ér véget, és a két szökevény a rendőrségen köt ki.

Néhány héttel korábban alkalma nyílt szerepelni egy némafilmben, amelyet egyik barátjának az apja rendezett. A rövidfilm a Le Rapt, Szöktetés címet kapta, és Alain gengsztert alakított benne.

A filmrajongó Fabien Delon gyűlöli, ha a kellemetlen valósággal szembesül, mivel úgy ítéli meg, hogy a filmvásznon látható kalandok nem férkőzhetnek be a való életbe. Így az Egyesült Államokba tervezett szökés nagyon nem volt ínyére. Ez az első nyílt viszály az apa és a fia között. Fabien eltökéli, hogy attól fogva Alain minden mozdulatát követi. Édith az új férjének köszönhetően talál megoldást, aki felajánlja a fiatalembernek, hogy dolgozzon vele és a másik tizenhat alkalmazottjával a bourg-la-reine-i hentesáruüzletben. Alain akár szerezhetne hentes képesítést is, valódi szakma lenne a kezében. Talán mondani sem kell, hogy a kamasz kiábrándítónak találja új helyzetét. Ez lenne a jövője?

Szülei válása óta már nincs sok álma. Mindenesetre arról soha nem ábrándozott, hogy hentes lesz. Mégis belevág, tanul, dolgozik, nem is akárhogyan. Hamarosan áthelyezik a konyhára, hogy libamájat készítsen elő, és megtanulja vékony szeletekre vágni a szalámit és az egyéb hasonló termékeket. Sikeresen leteszi a szakmunkásvizsgát.

Alain még nem tudja, milyen életre vágyik, de abban biztos, hogy nem erre. Kezd fulladozni a két családja szorításában, és a lelke mélyén még mindig forrong a harag. Nem tágít. Édithnek is született második gyermeke. Egy kislány, akit Paule-Édith névre keresztelt. Egy fiú féltestvér itt, egy lány féltestvér ott, Alain végképp nem találja a helyét.

Tény, hogy nehezen kezelhető, mégis olyan helyzettel kell szembenéznie, amelyet bárki más is elviselhetetlennek találna. Egyik oldalon a hallgatag apa, aki inkább hagyná, hogy élve kibelezzék, mint hogy kifejezze az érzéseit, másik oldalon a legtöbbször a hisztéria szélén álló anya. Ha az apja szereti is, soha nem mondja ki. Az anyja pedig túl gyakran, túl hangosan ismételgeti ugyanazzal az indulattal, amely a dühkitörései alkalmával is tapasztalható.

A látszólagos végleges megbékélés és elfeledett sérelmek ellenére Édith továbbra is Fabien múltbeli hűtlenségein és a durva szakításon rágódik. Haragja Alainen csattan, aki szakasztott olyan, mint az apja. A válsághelyzetekben, amikor az anyja már képtelen uralkodni magán, pofonzápor zúdul rá. Számtalan alkalommal érvek híján visszaküldi az apjához. Anyai szeretete továbbra is élénk, de a fia arca és a jelleme túlságosan emlékezteti Fabienre, és ezt támadásként éli meg.

Jean-François Delon más emlékeket őriz ezekről az évekről és a bátyjáról.

„Idővel a köztünk lévő tizenegy év korkülönbség ellenére nagyon közel kerültünk egymáshoz, sőt cinkostársak lettünk. Csodáltam, ő pedig nagyon kedves volt hozzám. Olykor civakodtunk, ahogy fiútestvérekhez illik, de semmi komoly. Nagyon egyszerű játékaink voltak: emlékszem, gyakran szórakoztunk egy babakocsival, elég durva játékokat űztünk. A nyomát egyébként máig őrzi egy sebhely a homlokomon. Egyszer a kelleténél erősebben lökött meg. Neki is van egy sebhelye az álla alatt, egy kerékpárbaleset emléke. Szeretett verekedni, de nem feltétlenül velem, ahhoz túl fiatal voltam. És ő nem az a fajta, aki a nála kisebbekre támad. Őszintén szólva nem volt vidám fickó, ahogy ma sem az. Mintha valami árnyfélét hordozott volna magában, ami még a legszebb pillanatokban is megakadályozta, hogy teljesen boldog legyen.

Ami rokonszenvessé tette, az a csibészsége volt. Mindig készen állt valami marhaságra, és engem ámulatba ejtett. Mivel több bentlakásos iskolából is kirúgták, tudni akartam, vajon miféle csínytevéseket követhetett el. Valójában főképp arról volt szó, hogy nem tanult. Nem volt semmilyen célja. Akkor még. Hogy kieressze a gőzt, a felnőtteket bosszantotta. Például elmesélte – én csak ámultam –, hogy az osztályteremben azzal szórakozott, hogy belepisált a tintatartókba!

Amikor együtt voltunk, akkor is gyakran csintalankodott, amivel elkápráztatott. Például fogott egy gyufásdobozt, meggyújtott egy szál gyufát, és a szájába tette. Aztán becsukta a száját, és a láng elaludt. Lehet, hogy kissé ostoba játék, mégis maradandó nyomot hagyott bennem. A cigarettáin is szokása volt végighúzni a nyelvét, mielőtt meggyújtotta. Pontosan úgy, ahogy Henri Verneuil Alvilági melódia című filmjében teszi, amelyben Jean Gabinnel játszott együtt. »Így jobb« – magyarázta.

Engem Titinek becézett, és bár nem volt a kedves szavak vagy a nagy kinyilatkoztatások embere, minden pillanatban éreztem a szeretetét. A távolságot is észleltem, amelyet a szüleivel szemben tartott. Erről soha nem beszélt. Ha rá mertem kérdezni, elfordította a fejét. »Te ezt nem értheted…« Apánk, aki szenvedélyes mozirajongóként rengeteg időt töltött amatőr filmek készítésével, minket is gyakran filmezett a különféle tevékenységeink közben, illetve akkor is, amikor rosszalkodtunk. A mozi mindig a családi élet része volt. A háború után apánk visszatért a régi munkájához a bourg-la-reine-i moziterem, a Regina igazgatójaként. Kiskoromban a plakátokat nézegettem a színfalak mögött, és gyakran bolyongtam a vetítőterem útvesztőiben, ahol apa mozigépész is volt. Rajongott Chaplinért és Raimuért. Közvetve vagy tudtán kívül talán ő olthatta Alainbe a filmek szeretetét. Nem kizárt, hogy Alain fogékony is volt rájuk, anélkül hogy megfordult volna a fejében, hogy egy napon színész lesz.

Nem véletlen, hogy emlékezetem szerint Alain az erős személyiséggel rendelkező színészeket szerette, mint John Garfield vagy Jean Gabin. Bár úgy tűnhet, hogy szerencsés véletlenek sorozata révén csöppent a filmek világába, szerintem egy ilyen sors esetében nem múlhat minden a véletlenen. Bennem is mély nyomot hagyott a gyermekkorom és apánk hatása, magam is megrögzött filmrajongó lettem, imádom az 1930-as évektől az 1950-es évekig bezárólag készült amerikai filmeket. Ez lett a hivatásom, hiszen rendezőasszisztensként az egész pályafutásomat a kamera mögött töltöttem – előtte már volt egy Delon –, és szerencsém volt, mert nagy rendezőkkel dolgozhattam együtt.”{10}

Képzelhetjük, mekkora szakadék tátong akkoriban Jean-François és Alain világa között. Az egyik összetartó és szerető családi fészek oltalmában tölti a napjait. Élete zökkenőmentes. Szép és békés. A másikat a bánat emészti. Két háza, két otthona, két családja van, de sehol nem érzi magát otthon. Ha féltékeny is az öccsére, sosem látszik rajta. A dühét elfojtja, az érzés kizárólag a szüleit érinti.

Később a maga módján ő is beszámolt erről az időszakról. 1969-ben, a Marković-ügy kellős közepén megkapó, ha nem is egészen valós képet festett a családjáról: „Különféle féltestvérek között találtam magam. Afféle kívülállóként. Azt gondoltam, útban vagyok, hogy felesleges vagyok.{11}”

Bármi történik is, Bourg-la-Reine és L’Haÿ-les-Roses között továbbra is feszült a hangulat. Ha nem is feltétlenül érzi magát számkivetettnek, Alain abban biztos, hogy bárhová is megy, felesleges. Útra kell kelnie, hogy gyógyírra találjon.

„Hétéves voltam – emlékszik vissza Jean-François –, amikor eldöntötte, hogy belép a hadseregbe, ez volt az első eltávolodás köztünk.”

KÖZJÁTÉK
Szerelmi tévedés

„Ha Isten létezik, mit szeretne, mit mondjon önnek, Alain Delonnak, a halála után?

– Elárulom: »Jól tudom, hogy ez a legnagyobb és legerősebb bánatod, ezért gyere, elviszlek az apádhoz és az anyádhoz, hogy végre, először, együtt láthasd őket.«”

1996-ban Alain Delon hatvanéves, amikor tiszteletbeli meghívottként szerepel Bernard Pivot Bouillon de culture című műsorának egyik, kizárólag neki szentelt adásában. Zárásaként, mint minden vendég, ő is válaszol a híres Pivot-féle Proust-kérdőív kérdéseire. A legutolsóra adja ezt a váratlan feleletet, annak a gyermeknek a válaszát, aki soha nem múló bánatával együtt nőtt fel és öregedett meg.

Ötvenöt év telt el azóta, hogy a szülei válása, az ő szavaival élve, a megbocsáthatatlan szerelmi hiba bekövetkezett, összetörve az egyedüli gyerek álmait és boldogságát. A szakítás miatt kénytelen volt elhagyatottság-érzésben, hol az apjától, hol az anyjától távol felnőni, szeretet híján arra ítélve, hogy magányos gyerekként egyedül építse fel önmagát. És ebből soha nem lábalt ki.

Fabien és Édith házassága nem tartott négy évnél tovább. Talán a háborúnak, de főképp egy végletekig fokozott szenvedélynek esett áldozatul. Édith és Fabien Delon útjai ekkor különváltak. Édith újra férjhez ment Paul Boulogne-hoz, egy bourg-la-reine-i henteshez, akitől született egy lánya, Paule-Édith. Fabien Élise-zel házasodott újra, akitől két fia született,1946-ban Jean-François, majd 1953-ban Luc.

Szerelemgyereküket, Alaint a kihunyt szenvedély peronján hagyták. Ő így érezte. Képtelen volt másképp értelmezni.

Teltek az évek, Alain színész lett, aztán sztár. Az édesanyjához fűződő nagyon törékeny, de valódi, olykor gyötrelmes kötelék tovább élt. Ami az apját illeti, egymásra találásaik ritka pillanatai a kimondatlan gondolatok és a súlyos csendek ritmusára peregtek. A maga részéről mindenki hajlandó volt erőfeszítést tenni egy keresztelő, egy esküvő vagy egyéb fontos esemény alkalmával. Alain szívéből semmit nem törölhettek ki a gyerekkori nyomorúságból, élete végéig ezen rágódott.

„Mégis érthetetlen volt ez a túlzott szemrehányás, az örökös fájdalom.” Jean-François Delon szerint a bátyja furcsa módon megfeledkezett a Nathalie-tól való válásáról, amely mélyen megviselte Anthonyt. Testvére később elválik Rosalie-tól is, két fiatalabb gyermeke anyjától, de a saját szüleivel szembeni szemrehányásai mit sem enyhülnek.

Olyan mértékben idealizálta Édith és Fabien párosát, az ő ragyogó hármasukat, hogy képtelen volt elfogadni a felbomlás gondolatát. Felőle bárki válhat, szakíthat, új életet kezdhet. Kivéve az ő szüleit. Az ő mindennél erősebb szerelmüknek örökéletűnek kellett volna lennie.

Nem tévedett nagyot. Jean-François máig őriz egy vallomást, amelyről soha nem beszélt Alainnek:

„Apánk halálakor, 1977-ben Édith részt akart venni a volt férje temetésén. Alain nem volt jelen a szertartáson. Nem közömbösségből, hanem mert nem kívánt részese lenni a nevetséges színjátéknak, fotósokkal és operatőrökkel, akiket az ő jelenléte vonzott volna oda. »Nem akarok cirkuszt.« Másnap egyedül ment ki a temetőbe, és hosszú búcsút vett apánktól.

Édithtel tartottam a kapcsolatot, a születésemtől kezdve ismertem. Derék asszony volt, egyenes jellem, mindig szívesen beszélgettem vele. Számára mi, Alain féltestvérei mind az egyetlen fia valódi fivérei és nővérei voltunk. 1995-ben halt meg, nyolcvannégy éves korában. Nem sokkal a halála előtt meglátogattam, hogy némi vigaszt nyújtsak neki. Nehezen lélegzett, lázas tekintettel nézett rám, kimerült volt. Megfogta a kezemet, és így szólt hozzám: »Ó, hát itt vagy, de örülök… Szerinted eljön?« Úgy értettem, Alainről beszél, ezért azt válaszoltam, hogy persze, eljön. Annyira egyértelmű volt. Aztán így folytatta: »Tudod, mindig is szerettem az apádat, soha nem múló szeretettel, és most utánamegyek.«

Szelíd zavarodottságában Fabienre várt, és boldog volt, hogy hamarosan csatlakozhat hozzá.

Azon a napon rájöttem, hogy Alainnek igaza volt, amikor ezt az őrült szerelmet, a szülei szerelmét magasan a másoké fölé helyezte. Huszonöt éve soha nem tudtam felidézni neki az anyja szavait, mert soha nem adott alkalmat arra, hogy tényleg csak ketten, négyszemközt tudjunk beszélgetni, mert valahányszor találkoztunk, mindig emberek voltak körülöttünk, és mert azóta nagyon ritkán láttuk egymást.”{12}

6
OK NÉLKÜLI LÁZADÓ

1952. Alain hamarosan tizenhét éves. Semmi nincs rendben. A fejében több rémkép hemzseg, mint álom. Olykor érzi, ahogy elönti a hév, amelyet képtelen uralni. Düh. Veszett indulat. Harag. Semmi nem lelkesíti. Mindent kipróbált, hogy kilábaljon a lesújtó frusztráltságból. Szökések, lázadások, kihívások. Semmi nem használ. Keserűség mardossa. Érzi, hogy megbénítja. Tétlenül figyeli, ahogy az élete állóvízzé merevedik, és semmi reményt nem lát a távolban.

Az egész sírni valóan szomorú, de a könnyeit már régen, még gyerekkorában elfojtotta. Szeretne olyan lenni, mint a többiek, vidáman bolondozni, ahogy a korabeliek teszik, felhőtlenül élni, repesni a boldogságtól, üvölteni örömében, és soha nem törődni a holnappal. Jean-François-nak, az öccsének köszönhetően néha-néha sikerül. A korkülönbség ellenére valódi szeretet fűzi őket egymáshoz, és néha véget nem érő nevetésben törnek ki. De ezek az alkalmak soha nem tartanak sokáig. És tizenhét évesen mégsem a sokkal fiatalabb fivérünk jelenti az életünk értelmét, akivel ráadásul csak időnként találkozunk.

Egyébként ebben a korban nem is elvárás, hogy komolyak legyünk, ha hihetünk Rimbaud-nak, aki igazán tudta, miről beszél. Jogunk van csalódottnak lenni? Ha az élet a mostohaapa hentesboltjára korlátozódik, a hallgatás falára, amelyet az apja emelt kettejük közé, vagy az anyja szeszélyes szeretetére és az őt körülvevő személyek értetlenségére, akkor semmit nem ér. Ez az a pillanat, amikor Alain bezárkózik a szenvedésébe, amikor már nem hiszi, hogy egy napon kilábalhat belőle. Mivel nincs kiút, legalább meg kell próbálnia megoldást találni. Azt már megtanulta, hogy soha nem adja fel. Az erőt érzi magában, ez biztos, de nehezére esik másfelé fordítania a tekintetét. Figyelmének nagy része befelé irányul, alig képes másra összpontosítani.

A francia hadsereg Indokínában harcol, és égető szükség van újoncokra. A meglévő kontingens már nem elegendő a tengerentúli helyőrségek ellátására, így nagyszabású toborzókampány indul. A metróban és a párizsi épületeken a falakat nagyméretű színes plakátok borítják: „Csatlakozz a légierőhöz”, „Tesztpilóta képzés másfél év alatt, kanadai gyakornoki állással”.

Hogy is ne bűvölnének el ezek a plakátok és a rajtuk olvasható ígéretek egy tizenhét évest? Alainnek hirtelen már nem is tűnik olyan sótlannak az élet. Nem mintha célra lelne, de legalább kezd kirajzolódni egy ösvény.

A kamasz fiú már lemondott arról, hogy beszélgetést kezdeményezzen a szüleivel. A legutolsó próbálkozása hamar veszekedéssé fajult. Az apja ellenséges hozzáállása a személyéhez, bármihez, amibe belefog, elriasztja. Nyilván téved, de Fabien hallgatásai ekkor már éppúgy borzolják az idegeit, mint a párbeszédre tett kísérletei. Már nem hisz az anyja szerető szavaiban sem, gyengédséggel teli tekintetében, mintha a szeretetteljes fellángolások jóvátehetnék a jóvátehetetlent. Egy fal, a neheztelés fala emelkedik közéjük – Alain és a szülei közé –, amelyet már semmi nem dönthet le. A válás megpecsételte a közös sorsukat.

A fiuk szemében Édith és Fabien továbbra is egy párt alkot, legalábbis a bűnösök padján. A válással megbocsáthatatlan bűnt követtek el, amelynek a következményeit nap mint nap elszenvedi. Miért kellene arra törekednie, hogy megbocsásson nekik?

Ezúttal azonban mást kell kifejeznie, nem haragot. Sőt, kedvesnek kell mutatkoznia. Ezen az áron kapja meg, amit akar. Az ő korában nem léphet a hadsereg kötelékébe szülői engedély nélkül. Így hát kér. Először az apjától. Most az egyszer szívből beszél. Tudja, hogy bevonulás az egyetlen esélye, hogy mindenki láthatja, itt csak egy helyben topog, hogy ennek rossz vége lesz…

Elég különös módon Fabien Delon nem ellenzi a tervet. Talán kissé még meg is könnyebbül. Alaint nagyon nehéz megzabolázni. A hadsereg csak jót tehet neki. Másfél év alatt benő a feje lágya. Meglehet, jó alkalom lesz a fia számára, hogy visszataláljon a helyes útra. A hadsereg valószínűleg eredménnyel jár majd azon a téren, ahol az iskolák, a bentlakásos tanintézmények és a bourg-la-reine-i hentesbolt kudarcot vallott. És nem utolsósorban, távol tarthatja Alaint a körülötte lebzselő kétes alakoktól. A szülőknek megvan az a szokásuk, hogy ha a gyerekük élete kisiklik, a társaságát hibáztatják… Jelen esetben a néhány haver, akikkel Alain ekkoriban együtt lófrál, valóban nem a legjobb merítésből származik, de eddig még soha nem rántották magukkal a bajba.

Ráadásul azzal, hogy elébe megy a hivatalos behívónak, előnyre tesz szert, mert csökken a kötelező sorkatonai szolgálata ideje. Tizennyolc hónap után hathavi mentesség jár.

A kamasz lelkesedése és az apa jóindulatú beletörődése mellett már nincs min teketóriázni. Ez egyszer végre egyetértenek valamiben. Édith ellenvetéseivel egyikük sem törődik. Az ő drága fia a hadseregben! Micsoda őrültség! Minden követ megmozgat, hogy megakadályozza a tervet!

A Delonok, apa és fia azonban rendíthetetlenek, felkeresik a Légügyi Minisztériumot a boulevard Victoron, Párizsban, hogy kitöltsék a sorozási kérelmet. Sajnos az utolsó kontingens éppen ekkor hagyja el Franciaországot, és a következő csak néhány hónap múlva indul. Alainnek azonban már nincs maradása, esze ágában sincs várni, és számolni a napokat. Ha a légierőhöz nem mehet, más hadtestet választ. Az első lehetőség a haditengerészetnél adódik. 1952 novemberében az apja és az anyja elkíséri az illetékes minisztériumba, és Fabien aláírja az előre kitöltött szolgálati szerződést. Alain 1935 novemberében született. Épp ekkor tölti be a tizenhetedik életévét.

1953 elején felkérik az újoncot, hogy jelentkezzen a haditengerészet sorozási hivatalának főhadiszállásán, Brestben. Onnan a pont-réan-i tengerészeti kiképző központba irányítják, majd katonai szolgálatát a Le Lavandou-tól és Toulontól néhány kilométerre található bormettes-i hírközlési iskolában folytatja, ahová 1953 őszén érkezik. A kimenők alkalmával Delon tengerészgyalogos elhagyja a bázist, hogy az estéket a városban töltse. Nem ő az egyetlen, az összes tengerész, akik estéről estére összetalálkoznak itt, rendre Toulon rossz hírű negyedében kötnek ki, amelynek a lakók a színes és nagyon beszédes „Chicago” nevet adták.

A hallgatag fiatalember leggyakrabban egy bárba, a Le Marsouinbe látogat, melynek tulajdonosa, Charles Marcantoni hamar megszereti. Charles és a felesége, Rita olykor szívességet tesznek Delon matróznak. Rögtön a szárnyuk alá veszik, mintha családtag lenne. Valódi, sokak számára érthetetlen barátság van születőben.

Alain már ekkor is nagyon különbözik a barátai többségétől. Nem túl izgága, inkább félénk, magába zárkózó, kevéssé mulatozó. Kék tekintete gyakran a semmibe vész. Vagy inkább a múltba? Ha mosolyog, ami ritkán fordul elő, úgy tűnik, mintha folyton bocsánatot kérne. Ugyanezzel a mosollyal találkozunk az első filmjeinek némelyikében.

Míg mások jönnek-mennek, egyik bárból a másikba ténferegnek, Alain kitart a Marsouin mellett. Még a mozdulatai is ügyetlennek tűnhetnek. Mintha túlságosan előreszaladt volna ebben a számára idegen világban. Mindez közrejátszik abban, hogy Marcantoniék lassanként ragaszkodni kezdenek hozzá.

Charles Marcantoni szerint „Alain más volt. Ez biztos. Vannak ilyen emberek az életben, a barátainkká válnak, és egyben a vendégeink maradnak. A barátai többsége egyik utcáról a másikra járt, újabb kocsmákat keresve. Alain törzsvendég lett nálunk, gyakran jött. Félénk és szeretetre méltó fiúként őrzöm az emlékezetemben. Tizenhét éves volt. Boldogsággal töltötte el, hogy a haditengerészetnél szolgál. Sokan a szerződéskötéskor kapott jelentős prémiumért kötelezték el magukat. Mások a családi béklyó elől menekültek. De ne feledjük, háború volt, úgyszólván a vágóhídra mentek.”{13}

Bizonyára sok igazság rejlik Charles Marcantoni elbeszélésében. És mögötte egyfajta angyali tekintet, amelynek a szűrőjén át így érzékelte Alain Delon személyiségét. Valószínűleg azért, mert kezdettől törekedett arra, hogy megértse a fiút. Először csak alaposan megfigyelte a tizenhét éves kölyköt, aztán meghallgatta. Eleinte Alainnek nem volt sok mondanivalója. Aztán feloldódott, megnyílt. A barátság ezekben a pillanatokban született.

A Delon tengerészgyalogost irányító tisztek és altisztek finoman szólva másként látják őt. Lázadónak, engedetlennek és fegyelmezetlennek tartják. Az ellentétek szaporodnak, záporoznak a büntetések. Eleinte enyhébbek, aztán egyre súlyosabbak. Amikor lopáson kapják, komolyra fordul a helyzet. „Volt egy nagyon magas, termetes barátom, aki rádióállomást akart telepíteni. Így hát loptunk néhány alkatrészt, hogy összerakjunk pár kis készüléket.”{14} Innen nézve nem tűnik annyira súlyosnak az ügy. Csakhogy a felettesei nem kezelik ilyen engedékenyen az esetet. Alaint falhoz állítják: vagy azonnali hatállyal kizárják a hadseregből, amely lopás esetén jogos büntetés lenne, vagy elfogadja, hogy meghosszabbítják a szerződését két évvel, és ebben az esetben Indokínába megy, ahol dúl a háború.

7
INDOKÍNA

1955. Kalandok messzi földje. Ha elutasítja, kénytelen visszatérni Bourg-la-Reine-be. Nincs abban a helyzetben, hogy más lehetőség után nézzen.

Ekkoriban a fiatalok huszonegy évesen válnak nagykorúvá, a sorozási szerződés érvényesítéséhez újabb szülői engedélyre van szükség. Fabien Delon, akit lesújt a fia újabb kihágása, ugyanakkor ösztönöz a töretlen lelkesedése, nem akadékoskodik, szó nélkül aláírja a papírt. Alain örömmámorban úszik, egyetlen vágya, hogy útra keljen a távoli országba, a háborúba, amelyről nem sok mindent tudnak. Teremt magának egy álmot, és eltökéli, hogy meg is éli.

Hosszú, hosszú idő múlva idézi fel újra ezt az indokínai vállalkozást, és különös módon azért, hogy kemény szavakkal a szülei szemére vesse, hogy elengedték: „Életemben talán ez volt rám a legnagyobb hatással, soha nem tudtam elfogadni, sem megérteni. Az biztos, hogy én soha nem küldenék egy tizennyolc éves kölyköt a háborúba, ebben az életkorban könyvet kell adni a kezébe, nem fegyvert.”

Megható, bár kissé túlzó. Finoman szólva is. Senki nem „küldte” ebbe a háborúba, sőt, mondhatnánk, ő menesztette saját magát, önként és dalolva. Egyébként az anyja soha nem írt alá semmit. Számára, mint minden anya számára elfogadhatatlan volt a gondolat, hogy szeretett fia először bevonul a hadseregbe, aztán elmegy a háborúba. Rengeteg váratlan esemény, a hadsereg hivatalaiban uralkodó zűrzavar és sok egyéb mulasztás kellett ahhoz, hogy Édith vétóját figyelmen kívül hagyják, és Alain besorozását az ő aláírása nélkül is érvényesítsék. Ez teljesen törvénytelen volt. Fabien egyedül vállalta a felelősséget. Hogyan is haragudhatnánk rá ezért? Újfent beadta a derekát, engedett a fia lelkesedésének, kalandvágyának, és nyilván a körülményeknek is. Vagy ezt választják, vagy Alaint kizárják a hadseregből. Nem könnyű szívvel tette, hanem mert Alain kérte, és mert nem volt más megoldás.

A környezete belefáradt a kamasz fiú kicsapongásaiba, túlkapásaiba, balhéiba. Fabien Delont meghökkentette a fiú, aki ketrecbe zárt vadállat módjára egy helyben keringett az életben, és akinek lelkében mintha elfojtott düh tombolna. A hadsereg mentőövnek ígérkezett. Aztán Indokína került sorra. Az előtte álló felbőszült fiatalember hallani sem akart másról. Elmenni. Menekülni. Csak ezen járt az esze. Az apja úgy mondott igent, mint amikor feltétel nélküli megadásról szóló megállapodást ír alá az ember.

A döntés annak a férfinak a döntése is volt, akit meghaladnak az események, akinek a fejére nő az elégedetlenségtől forrongó fia. Egy napon minden családapa szemben találja magát ehhez hasonló, többé-kevésbé drámai fordulatokkal. A döntéshozatal mindig nehéz, mert benne rejlik a tévedés kockázata, amely egy mozaikcsalád esetében csak fokozódik. Fabien már régóta új családot alapított, és bár rendszeresen találkozott Alainnel, nem ő volt az egyedüli felelős a neveléséért. Miután elhagyta a családi fészket, családfői tekintélye alaposan megcsappant. Leülni Édithtel egy asztalhoz, hogy megbeszéljék a fiuk jövőjét, nehéz vállalkozásnak bizonyult. Már nem alkotnak egy párt, szülőknek sem nevezhetők. Csak egy apa és egy anya. Ellenkezhetett volna, ahogy Édith. Mondhatott volna nemet. Ám az számára azt jelentette volna, hogy lemond a fiáról, hogy a sorsára hagyja.

Kegyetlen érzés, hogy később, sokkal később, meglett férfikorban Alain Delon ezt nem értette meg. Ahelyett, hogy némi elismeréssel adózott volna, gorombán vagdalkozott, szemrehányást tett, ítélkezett. És ez alól szegény Édith sem volt kivétel, aki semmiről nem tehetett. A sorozástól izgalomba eső fiatalember, aki örömkiáltásokban tör ki a gondolatra, hogy Indokínába mehet, később soha nem bocsátja meg azt, ami hajdan boldoggá tette… Élete hátralevő részében úgy cipelte magával ezt a kalandot, mint egy sérülést, amelyet a szülei okoztak. Mintha egy soha be nem gyógyuló nyílt seb lenne, amelyet örök neheztelés kísér. Végtelen haragja az egyik barátja, Pascal Jardin Toupie la rage{15} című regényét juttatja eszünkbe. És Gatsby csónakját is, amelyben „fáradhatatlanul evezünk tovább, szemben az árral, mely szüntelen visszasodor bennünket a múltba”.{16}

Vajon miért töprengett ennyit a szülei szerepén? Teljes rejtély. Kebelbarátaival soha nem beszélt erről, másoknak hébe-hóba odavetett néhány rövid, gyilkos mondatot. Kétségkívül igaza lehet Jorge Luis Borgesnek, amikor a képzeletet az emlékezet egy formájával hasonítja…

„Alain túldimenzionálta magában a szülei, főképp apánk szerepét – helyesel Jean-François. – Nem vitás, hogy elviselhetetlen pillanatokat élt át. A háború mindig ocsmány. Ötévesen már érezte a szelét, később közvetlenül át is élte. Még ha húszéves is az ember, és romantikus lélek, akkor is nehéz feldolgozni.”

A háború a tájékozódási pontja, hogy a maga módján pusztítsa magát, ugyanakkor felnőtté is váljon. A háborúban megvan a lendület, a bajtársi érzület, a halálos magány, a félelem, a szenvedés. Folyamatosan jelen van a halál és a borzalom. A sebesültek üvöltenek, fröccsen a vér, próbálunk együttérezni, miközben azért imádkozunk, nehogy hamarosan ránk is sor kerüljön. Ezek a pillanatok kitörölhetetlenül bevésődnek a fejünkbe. Később újrakezdhetjük az életet, de soha nem lesz olyan, mint előtte. Az évek telnek. Soha nem beszélünk róla. Vagy csak foszlányokban. Nincs kivétel.

Delon, aki általában fukarul bánt az indokínai emlékeivel, egyszer mégis hajlandó volt hosszabban felidézni ebből az időszakból egy konkrét pillanatot. Éjszakai küldetésen vettek részt egy folyón: „Mind a negyvenen térden állva kuporogtunk az uszályban, puskával a kezünkben, és vártuk a támadást, amely bármelyik pillanatban érkezhetett balról, jobbról, elölről, hátulról. Jól emlékszem, nagyon jól a teljes csendre, amelyben csak a motor pöfékelt, »töf-töf-töf-töf«, alig lehetett hallani. Egyik társamnak hirtelen elkezdett kocogni a foga a síri csendben. A sötétben még hangosabbnak hallottuk, és átterjedt ránk is. Akkor most képzelje el, ahogy negyven állkapocs egyszerre csattog! Elképesztő volt, pokoli zajt csaptunk, és egyikünk sem bírta abbahagyni. Számomra ez a legszebb példa, a félelem legszebb megnyilvánulása.”{17}

Az Indokínában eltöltött közel két év után Alain 1956. május 1-jén tér vissza a civil életbe. A kaland szinte ugyanúgy ér véget, mint ahogy kezdődött, börtönbüntetéssel. Az első osztályba sorolt Delon tengerész búcsúzóul elkövet egy ikszedik szabálysértést. Katonai pisztoly illegális birtoklásáért letartóztatják, és negyvenöt nap börtönre ítélik, amelyet a Szent Anna-erődben kell letöltenie. Néhány órával a touloni haditengerészeti bázisról való távozása előtt a parancsnoktól megkapja a katonai szolgálati könyvét, amelyben a tartózkodását tarkító ítéletek közül végül egyik sem szerepel. Jóllehet számos alkalommal okozott gondot, a Királyi Haditengerészet a világért sem akar ártani a matróznak. Nyugodt lélekkel kereshet munkát. Ha szeretne.

Alain egyelőre nem akar semmit, nincs terve. Fogalma sincs, mit jelent az, hogy jövő, holnap. Teljes homály uralkodik a fejében. Pusztán egy dologban biztos: a családja csak a lehető legkésőbb értesülhet a visszatéréséről. Édith előtt nehéz titkolózni, míg Indokínában volt, az anyja folyamatosan leveleket küldött neki. Szigorúan nyomon követte a szeme fényét. Szinte szerelmes szenvedéllyel. A fiáért mindenre képes, de ez nem mindig lesz elég. Édith most mindenesetre eltökélt, és megőrzi a titkot: Fabien nem értesül Alain hazatéréséről.

8
A HAZATÉRÉS UTÁN

1956. Az Indokínában elkövetett zsiványságai miatt a leszerelési jutalmától megfosztott Delon tengerészgyalogos első útja természetesen „Chicagóba” vezet, hogy viszontláthassa Charles és Rita Marcantonit, akik kitörő örömmel fogadják. Mindhármuk számára valódi ünnep a tékozló fiú hazatérése. Végeredményben szinte ez a melegszívű házaspár az egyetlen család, amely megmarad neki. A kötelék kizárólag szeretetre és bizalomra épül, és ez tökéletesen megfelel.

Egymásra találásuk alkalmat ad arra is, hogy találkozzon Charles fivérével, François-val, egy meglehetősen goromba fráterrel, akinek büntetett előélete magáért beszélt. Nemrég emeltek vádat ellene, és helyezték előzetes letartóztatásba négy különböző ügyben: minősített rablás, orgazdaság, hadifegyver-viselés és -szállítás, hivatali vesztegetés kísérlete. Még súlyosabb, hogy François Marcantoni, a kebelbarátainak „François úr”, gyanúsítottként belekeveredett két gyilkossági ügybe, amelyekben állítólag ő volt a felbujtó. Mivel semmit nem tudtak rábizonyítani, továbbra is szabadlábon marad, de nagyon úgy tűnik, hogy a kötél, amelyen táncol, bármelyik pillanatban elszakadhat. Az egész múltbeli és jövőbeli élete összefoglalható ebben a néhány sorban. Nem túl beszédes, még kevésbé melegszívű, sokkal zárkózottabb, mint a bátyja, de Alainnek megakad rajta a szeme. A huszonegy éves fiatalember, aki még mindig nem tudja, mit kezdjen az életével, eszeveszetten keresi a hősöket, sőt a példaképeket, és François Marcantoni talán lehetne közülük egy. A találkozásuk akár ennyiben is maradhatott volna. Ám tizenkét évvel később újra szóba kerül „François úr” a Marković-féle sötét ügy kapcsán, amelynek Alain Delonnal együtt ő lesz majd az egyik sztár főszereplője.

1956-ban a bűnügyi noir regénynek még csak az első fejezete van születőben Toulonban. A rejtélyek felhőkként gyülekeznek. Alain ismeretségeket köt, hosszas beszélgetéseket folytat idegenekkel az asztal körül, és tiszteletét teszi találkozókon. Mindezt egyáltalán nem bánja. Valamivel fontosabbnak érzi magát. Olykor az a benyomása, hogy számítanak rá, megbíznak benne. A bizalmat mindenáron szeretné kivívni. Mit sem törődve azzal, hogy a vele szemben álló alak megérdemli-e. Keveset beszél, de tekintetét acélos csillogással fegyverzi fel. Kissé megjátssza a kemény fiút, de hisz is benne. Pár év múlva már erőfeszítésre sem lesz szüksége.

„A második touloni időszakát sok rejtély övezi, még én sem tudok mindenről – ismeri el Jean-François. – Alain kedveli a keresztapa típusú fickókat, mindig is érzett egyfajta csodálatot az alvilági nagyágyúk iránt, akik mindenekelőtt az adott szó szentségében hisznek. Némiképp vonzódott a csirkefogókhoz, de mindenekelőtt az alvilágban elvileg aranyszabályként működő tisztesség fogalmához.”

Ez már akkor is erős túlzásnak számít, de ő hinni akar benne. Mindennek ellenére szeretne minél hamarabb visszatérni Párizsba. Nem mintha a főváros hiányozna, hanem mert biztos benne, hogy ott íródik a jövője, bár fogalma sincs, miből áll majd. Ez az egyik erőssége: követi a megérzéseit, amelyek végeredményben szinte soha nem hagyták cserben.