Angyalfutár

Ivicsics Zsuzsi

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

… családomnak

Köszönet húgomnak, aki nélkül ez a könyv nem jöhetett volna létre.

December 16., azaz 8 nappal karácsony előtt

– Itt Arkangyal. Ki hol tart? – szólalt meg a rádió a kocsiban. Hol tart? Egy piros lámpánál, a dugóban, a hóesésben. Mellesleg a belváros közepén, az autópályára vezető sorban áll. Vár, várakozik.

– Itt Pittman – recsegett a rádió. Nem kamiont vezetett, csak egy egyterűt. A főnök mégis szereltetett mindegyikbe rádiót, hogy ellenőrizni tudja őket. Nem véletlenül.

– Nem Pittman, hanem Angyalszárny – javította ki a főnök Pittmant.

– Ha magának úgy jobb! – morogta a férfi és Ezra lelki szemeivel látta, ahogy elengedi Pittman a gombot és hozzáteszi a főnök jellemzését. Nem tudott rá haragudni. – A városból kifelé tartok – szólalt meg újra. – Még 4 csomagom van.

– Angyalfürt?

– Az ki? – kérdezte Oswald.

– Nézd meg a listát, tulok! – mordult Rasmus.

– Itt Alf. Mára végeztem. Angyalizé… fürt kiszáll!

– Hárfás angyal?

– Ma szabin van – szólt a beszélgetésbe a titkárnő.

Ő csak hallgatott. És vezetett. Még hogy angyalok! A főnök előszeretettel alkalmazott priuszos és börtönviselt sofőröket a támogatás miatt. Talán ő volt az egyedüli a cégnél, akinek nem volt még dolga a rendőrséggel.

Kellett neki emlegetni a fakabátokat! Leintették. Indexelt és megállt az út szélén.

– Forgalmit, jogosítványt, fuvarlevelet! – kérte vagy inkább parancsolta a rendőr. Odaadta neki az iratokat. – Mit szállít?

– 3 láda fakockát, 2 zsák babát és 5 csomag felfújható pöttyös labdát – válaszolta.

– Na és hova?

– A milltowni árvaházba – a zsaru belenézett a fuvarlevélbe.

– Ide is ez van írva – méregette.

– A gyerekek karácsonyi ajándéka – mondta. Mégis mi a francot akar ez az ipse? Ha egyszer labdát szállít, meg babát. Mit mondjon, sajtot? Kezdett elege lenni. Nagyon.

– Mi maga, angyal?

– Angyal futárszolgálat! Küldje velünk ajándékát, hogy tökéletes legyen a karácsony! – morogta a szlogent, majd megmutatta a kabátja hátulján a szárnyakat, az elvárás szerint és figyelmeztette magát, hogy húzzon majd egy strigulát a füzetbe, a bónusz miatt.

– Idén én is magukkal szállíttattam. Menjen! Legyen jó napja! – adta vissza a papírokat és szállt be a kocsijába.

Ezra is visszaült. Megpróbálta bekapcsolni a fűtést. Csak harmadikra sikerült, de hál’ Isten, sikerült.

A fazon jó napot kívánt…

Jó nap? Dehogy. Ahogy közeledett a karácsony, úgy romlott a hangulata. A főnökre is rájött az ötperc. Neveket talált ki nekik. Ő még megúszta az Angyal Bandival, de Clement Puttócska lett. Clement kétszáz kilós, szakállas, néger börtöntöltelék, 2 foggal. A legkevésbé sem imádnivaló, rózsaszín, puha babaarcú puttó. Garrett meg a Kedves Angyal név büszke tulajdonosa lett. Még csak köszönni sem köszön.

– Angyal Bandi? – recsegett a főnök hangja, és térítette magához a zsörtölődéséből.

– Újra úton – válaszolta – a fakabát elengedett.

– Hova mész?

– Az árvaházba. És igen, angyalian fognak rajtam állni a szárnyak.

– Sok sikert! – így Rasmus.

– Kösz! – szállt ki a beszélgetésből és fordult le az autópályáról.

Hullott a hó. Gyönyörű volt a város. A kandeláberek meleg fénye, a sok izzósorral díszített ablak, mind a közelgő ünnep meghitt hangulatát idézte. Harmadik emeleti lakásom kicsiny nappalijában lobogott a tűz a kandallóban. Szólt a zene. Bent kellemes meleg, kint igazi tél. Az ablaknál Kornelia Green állt, orrát már vagy fél órája az ablaküvegnek nyomva.

– Szomorú vagy – állapítottam meg, és nagyon nem értettem az okát.

– Nem, dehogy! – tiltakozott, de engem nem vert át.

– Látom, Nelli – fordultam el és kinyitottam a vasalódeszkát, elkezdtem vasalni a ruhákat.

– Hiányzik az árvaház – mondta az ablaknak. Megállt a kezemben a vasaló. Azt hittem rosszul hallottam, de tévedtem. – Nagyon – A torkom összeszorult.

– Rossz velem? – leheltem magam elé, hangosabban nem ment. Így is legördült egy könnycsepp az arcomon.

– Nem. Szeretek veled élni – ült le az ablakmélyedésbe. – Csak... Tudod ilyenkor, karácsony előtt, ott vártuk az angyalt. Még a nagyok is. Titokban, de ők is várták. Lestük az autóját, merthogy autóval jött.

– Autóval? – kérdeztem vissza és lopva letöröltem a könnyem. És próbáltam a kislányomra figyelni, meghallgatni, megérteni.

– Mrs. Timbolt azt mondta, hogy már az angyalok is vezetnek, autóznak, mert sok ajándékot visznek, mert sok a gyerek. Ahogy mi is sokan voltunk az árvaházban. Hát vártuk az autót, az oldalán arany angyallal.

– És mikor jött az angyal? – könnyebbültem meg, és próbáltam minél többet megtudni az árvaházi karácsonyvárós szokásokról.

– Az ünneplés előtt. Hetet kellett még aludni az ünnephez.

– Mit csinált, mármint az angyal?

– Begurult a parkolóba azzal a nagy, aranyszárnyas autójával – kezdte a mesét és szinte látta maga előtt azt, amit mond. Kis arcát izgalom járta át, szemei ragyogni kezdtek, ahogy felidézte az emléket. Nem sok jót hall az ember az árvaházakról, ha hall egyáltalán valamit. Mrs. Timbolt legalább karácsonykor próbált egy kis varázslatot csempészni szegény kis árvák életébe. Nellit elnézve sikerült is. Hálás voltam érte. – Kiszállt a kocsiból. A nagyok azt mondták, hogy a hátán angyalszárnyak vannak, de én ezt sosem hittem el. Minek ült volna kocsiba, ha repülni is tud. Meg…

– Kiszállt és? – kihúztam a vasalót, átsétáltam a konyhapulthoz és bekapcsoltam a kávéfőzőt.

– Kíváncsi vagy? – jött utánam, felpattant a bárszékre.

– Naná! Angyalról van szó! – beraktam a forró csoki kapszulát és megnyomtam a gombot.

– Tehát az angyal, a gondnok és a fűtő segítségével becipelte a nagy ládákat a házba. Eltűnt a szemünk elől a csomagokkal.

– És ti ilyenkor mit… – nem tudtam befejezni a kérdésem, de nem bántam.

– Gréta, ő volt a szobánkban a legidősebb, mindenki ruháját, haját ellenőrizte. Megigazította a szalagokat, betette újra Lulu hajába a csatokat, amiket Lulu egy fejmozdítással kirázott, és amikor késznek ítélt minket, sorba álltunk. Vártuk a jelet.

– A jelet?

– A csengőt! Az angyal csengettyűjét! Kara azt mondta, hogy amikor kicsi volt, a szüleinél még énekeltek is az angyalok. Nálunk csak csöngetett. Bár lehet, hogy a nevelők voltak. Mert az angyal már bent ült az ebédlőben, mire mi mindannyian szép csendben besétáltunk. A nevelők behozták a csomagokat és az angyal név szerint osztotta szét. Ajándékot kaptunk. Igazi, becsomagolt, névre szóló ajándékot, ami csak a miénk volt. Peggy mindig énekelt az angyalnak, de olyan hamisan, hogy azt hallgatni is rossz volt. A nagyok gyorsan besegítettek az énekbe, hogy az angyal el ne meneküljön. Így mindenki megkapta az ajándékát.

– Kibontottátok a csomagokat?

– Nem. Csak az ünnepen. Sokat kellett aludni, de minden nap megcsodáltuk a fa alatt a saját csomagunkat. A fát is az angyal hozta – kortyolt a forró csokis bögrébe. A két csésze tartalmának illata betöltötte kicsiny lakásom.

– Az angyal hiányzik? – kérdeztem a bögrém szorongatva.

– Nem… csak félek, hogy nem hoz semmit – suttogta. – Tudja, hogy elköltöztem? Hogy itt lakom veled? – nézett fel rám. Olyan ártatlan volt. Olyan tündéri.

– Igen, tudja – mosolyodtam el. – Lehet, hogy idén személyesen nem találkozol vele, de az ajándékát meg fogod kapni.

– Biztos? – vizslatott a nagy zöld szemeivel. – Te tudsz valamit! – gyanúsított meg. – Titkolózol – a gyanúból vád lett.

– Mondtam neked olyat, ami nem volt igaz? – guggoltam le hozzá.

– Nem, Natalja. Te vagy az egyedüli felnőtt, aki igazat mond – komorodott el. Nem tudom, hogy mi jutott hirtelen az eszébe.

– Nemcsak én, de szeretlek és…

– Ha fáj, akkor sem csapsz be – ölelte át a nyakamat. – Hanem segítesz. Várjuk együtt az angyalt? – ugrotta a kemény témát és tért vissza a karácsony idilljébe.

– Persze! – mosolyodtam el. – Kérsz még egy bögrével?

– Lehet?

– Angyalváráshoz ez dukál!

– És mézeskalács! – szaladt a dobozért és kuporodott fel az ablakba. Odaültem mellé. Együtt néztük az utcát. Vártuk az angyalt.

A Velton család a karácsonyt szervezte. Már hagyománynak számított az este messengeren való megbeszélése. Kamilla kezdte idén is a szervezést. És a testvérei azonnal válaszoltak. Mintha ezzel a beszélgetéssel kezdődne Veltonéknál a karácsonyi készülődés, aminek a szülői házban tartott közös vacsorára való megérkezés a vége. A vacsora pedig az ünnep nyitánya. Csippantak a telefonok.

Kamilla: Akkor, ahogy szoktuk?

Jarrod: Igen, mi sütünk.

Tekla: Olyan kolbászos falatokat is?

Jarrod: Ha beleborítod a gombát a levesbe.

Tekla: Megbeszéltük!

Silvester: Kacsa, pulyka vagy malac legyen idén?

Kamilla: Anya mit mondott?

Jarrod: Még semmit. De úgy lesz, ahogy tavaly: „Döntsétek el ti!”

Tekla: A fiúk az óriási griff mellett tették le a voksukat.

Silvester: Az enyémek is. Milla, Jarrod?

Kamilla: Nekünk jó a pulyka.

Jarrod: Csak ne legyen feje, mint pár évvel ezelőtt.

Silvester: Nem lesz. Az csúnya malőr volt.

Kamilla: Az utolsó kérdés... – gépelte, de a húga megelőzte.

Tekla: Ki szól Ezrának?

Silvester: Én tuti nem! Tavaly Alisa is beleszólt. Jót akart, de nagyon rosszul sült el.

Kamilla: Én is szóltam már neki. Meg Tekla is. Jarrod, most te jössz!

Jarrod: Ez biztos?

Kamilla: Igen.

Tekla: Aha.

Silvester: Tuti!

Jarrod: Buktam – és nem nyomott rá a gif-re, bár szíve szerint megtette volna, de nem érezte helyénvalónak. Mégiscsak a bátyjáról volt szó.

Tekla: Ess túl rajta minél hamarabb! – tanácsolta.

Jarrod: Mit hozzon? – próbálta megfogni a szervezés oldaláról a meghívást.

Silvester: Piát. Sokat!

Kamilla: Alkoholmentes is legyen, a gyerekek miatt.

Jarrod: Majd jelentkezem, ha beszéltem a bátyámmal.

Jarrod Velton a kanapéján ült. És meredten nézte a hóesést a teraszajtó üvegén át. Próbálta visszanyerni a karácsonyi hangulatát. Nem nagyon ment.

– Nos, mit határoztatok? – kérdezte Mora, Jarrod felesége, aki tisztában volt vele, hogy a mai napon veszi kezdetét a szervezkedés.

– Idén én dugom a fejem az oroszlán szájába – közölte teátrálisan Jarrod.

– Szemét vagy! – vágta rá Mora.

– Miért? – tárta szét a karját Jarrod. – Ezra csöppet sem kedves. Ha családi összejövetelről vagy a családról van szó, kifejezetten kiállhatatlan. Nem is tudom, hogy hogy különbözhet ennyire tőlünk!

– Majd felhívom én – vette a telefont Mora, és ment ki a teraszra, hogy nyugodtan beszélhessen a kedvenc sógorával.

Az Angyal Futárszolgálat arany angyalszárnyas egyterűje befutott az utolsó címzetthez.

Ezra megérkezett. Leparkolt az árvaház udvarán. Leállította a motort, és abban a pillanatban megcsörrent a telefonja. Nagyon nem akart beszélni senkivel, de felvette.

– Ezra Velton – a családi számok nem voltak elmentve a mobiljában. Nem hívták a testvérei.

– Mora Velton – szólt bele a sógornője.

– Jarrod lett a soros? – kapcsolt, hiszen idő volt, a karácsonyi poklot szervezni kellett. Kardokat élezni, tőröket… – És a feleségére ruházta a feladatot? Jellemző – és lenyelte a kikívánkozó megjegyzését. Ha sittesekkel lóg az ember, sajnos ragad rá valami, a koszon, fáradtságon és a munkán kívül.

– Igen, Jarrod a soros. De nem ő tolta rám. Én akartam veled beszélni – kezdett bele Mora a mondandójába. –Voltam a mokaszinodban.

– Papucs – morogta, de közel sem annyira dühösen, mint amennyire az előbb felkapta a vizet Jarrodon. Szerette az indián sógornőjét.

– Cipő, bakancs, hótaposó, mindegy! Megértem, hogy nincs kedved a testvéreid tökéletes családjait bámulni és a kedves kérdésekre válaszolni – nagy levegőt vett. Ezen Ezra meglepődött. – Ne gyere el!

– Nem tehetem – válaszolta, nem is gondolva erre a lehetőségre. – A karácsony az karácsony. A család ünnepe. De kösz.

– Ezra, én komolyan mondtam! Amit egyesek megengednek maguknak, az sok. És te nem vágsz vissza. Soha.

– Csak iszom – bámulta a szélvédőn keresztül az árvaház kőfalát. Egyáltalán nem volt büszke erre a tettére. De milliószor jobbnak tartotta, mintha kipakolta volna az elmúlt tíz év összes sérelmét. Akkor sosem látja többet a rokonait. Így maradt a pezsgő, ami pillanatok alatt a fejébe száll. – Ez persze apát készíti ki, üvölteni kezd, megkapom a magamét, hogy semmirekellő vagyok, a munkám munkakerülés, nincs érték bennem, ezért nem kellek senkinek, mire leteszem a poharat és felmegyek a padlásra aludni.

– Tudod, hogy ez nem igaz, ugye? – sóhajtotta Mora.

– Azt tudom, hogy 80 árva vár rám, les az ablakból, mert én vagyok az angyal, aki az ajándékot hozza nekik. Név szerint szólítom őket, vannak szárnyaim és fehér ruhám... Mora, nekem ez a karácsony – suttogta. – Már most bőgök, pedig még nem is énekelnek.

– Mert jó ember vagy, Ezra. Komolyan mondtam, amit – tért vissza a beszélgetés eredeti céljához. – Legyen boldog karácsonyod! Ne gyere el!

– De az ajándékok... – sóhajtott és kapaszkodott a feladatba, bármennyire is csábította az ajánlat.

– Egy újabb pulóver? Ugyan! Gondold át, kérlek! Ha nem jössz, hátha ráeszmélnek, hogy mit tesznek veled– szinte könyörgött.

– Köszönöm, Mora! – és tiszta szívéből hálás volt. Egy kicsit meg is könnyebbült, mert volt olyan a családból, aki szerette.

– Szívesen, angyal – mosolyodott el Mora, majd megszakadt a vonal.

Nem volt ideje merengeni a beszélgetésen, mert a portás, a gondnok, és a fűtő bezörgettek az ablakon a ládákért.

Az állam egy, a várostól távoli pontján, a hegyekben, ahol még nyáron is havasak voltak a hegycsúcsok, egy kis faluban, Greenék készülődtek a karácsonyra. Az ablakokat takarították. Volt belőle jó pár a Havasok névre hallgató fogadóban.

– Natalja és a férje hazajön karácsonyra? – kérdezte a nagymama, miközben a fia feleségének adogatta az eszközöket.

– Biztos, tavaly is hazajöttek – válaszolta automatikusan Katerina. Igazából meg sem hallva a kérdést. A takarítás kötötte le a figyelmét. Ez lesz az első karácsony a fogadóban. Vajon széppé tudják varázsolni majd a vendégek karácsonyát? Megvett minden díszt, girlandot és masnit? Lesz elég csizma a kandallón? Megvannak az ajándékok? És a családé? És mit adjon a férjének?

– Csak Natalja, Erik dolgozott valahol a világ másik oldalán – fintorgott a nagymama.

Ebben maradtak. Bár Katerina Green agyáig most eljutott az anyósa megjegyzése. Dehogy a megjegyzés. Csak egy név. A név, az egyetlen dolog, ami közte és az anyósa közt veszekedést szült. A név. A lánya férjének neve. Erik…

Tavaly valóban nem jött. És a lánya nagyon rossz állapotban volt. Próbálta nem észrevenni, és a karácsonyt erőltetni, mert… Mert Natalja nem akart róla beszélni. És… a gyerekei nem akartak az életükről beszélni. Mindegyik a karácsonyra koncentrált és ő hagyta. Szerette a gyerekeit. A három testvérnek arra volt szüksége, hogy család legyenek, megadta nekik.

Most kicsit másképp lesz, de…

Mind eljönnek vajon? Hazajönnek karácsonyra? Brett és a barátnője, Rupert és a menyasszonya, Natalja és Erik…

Régen beszélt a lányával. Anyósa sosem bírta Eriket, de megtiltotta, hogy beleszóljon az öreg a lánya életébe. Az ő anyja megtette. A nagyanyja is. Kitagadták, amiért Greenhez ment. Sosem bánta meg. A házasság saját döntés. És amíg ő él, az is marad. Titkon azért remélte, hogy Natalja bejelenti, hogy gyereket vár. Olyan szép karácsonyi ajándék lenne!

A legfiatalabb Velton házában zajlott tovább az élet. A két gyerek megint összekapott valamin. Most nem bírta. Kifejezetten idegesítette a veszekedésük. Veszekedés? Dehogy. A nagyobb nyúzta a kicsit, a kicsi meg nyávogott. Jarrod elvette a játékot, de persze ettől nem oldódott meg a probléma. Volt másik játék, amin hajba lehetett kapni. És mielőtt ordított volna, kimenekült a konyhába. Töltött egy pohár vizet, majd miközben komótosan elkortyolta, megpróbált rájönni a feszültsége okára. Sikerült is.

– Beszéltél Ezrával? – kérdezte a feleségét.

– Igen – válaszolta Mora és folytatta a kenyérsütő etetését.

– És? – türelmetlenkedett Jarrod. Újra ideges lett. A bátyja…

– Mi lenne? Megköszönte, hogy szóltam – Mora nem értette, hogy miért ideges. Mellesleg Jarrod sem értette saját magát. De ez most nem érdekelte. Szétvetette az ideg.

– Megköszönte? – nem hitte. Ha a bátyján köszörüli a nyelvét, talán enyhül a feszítés odabenn. – Ezra...

– Ezra nagyon rendes – Mora nem ment bele a játékba. Sosem ment bele. – Kedves és jó ember. Érdekes módon a Velton család még nem jött rá, hogy...

– Te egy másik Ezrát ismersz – vágott közbe Jarrod.

– Igen. Én ismerem őt – elindította a programot. Vette a kabátját, megfogta a két csemetéjét és kivitte őket a kertbe.

Jarrodot elgondolkodtatta a dolog. A felesége ismeri a bátyját? Miről maradt le? Mora és Ezra? Irtó féltékeny lett, és mint ilyenkor, most sem gondolkozott, csak tárcsázott és hívta a bátyját.

– Tessék! – vette fel Ezra.

– Rögtön a tárgyra térek – fogott bele. – Viszonyod van a feleségemmel?

– Hallod magad? – döbbent meg a Ezra és valószínűleg nem tért magához. De ezt persze Jarrod nem vette észre, csak ütötte a vasat.

– Igen. És te nem válaszoltál – pattanásig feszültek az idegei.

– Mit tettem, hogy erre következtettél, drága öcsikém? – kérdezte Ezra, az irónia és a gúny csöpögött a szavaiból. Ez fejbe vágta. Mi a francot csinált? És nem csak irónia. A keserűség ömlött a bátyjából. – Arra gondolsz, hogy a nyári ünneplésen kicserélte a poharam a második pia után almalére? Vagy az őszi gyilokpartin feküdtem le vele, míg ti buliztatok, én meg a leveleket gereblyéztem? – ez az az Ezra volt, akit a Velton család ismert, és nem kedvelt. – Jarrod, Mora olyan, mintha a húgom lenne! De ha dühöngeni akarsz, gondold csak nyugodtan azt, hogy Mora a szeretőm, úgy, mint Milla, meg Tekla. Ja, hogy ők tényleg a testvéreim? Így izgibb! – vágta le a telefont.

Jarrod ült a bárszéken az erkélyajtó előtt és nézte a kertet. Az óvodás fiát és a totyogó másfél évest. Morát, aki az izzósorokat aggatta fel. Mit tett?! Ez a mondat mantrázott a fejében, míg be nem sötétedett.

A milltowni árvaházban az ajándékosztás véget ért. Az igazgatónő kávéval kínálta Ezrát, az angyalt, az irodájában.

– Köszönöm – vette el Ezra a csészét.

– Mi köszönjük! Olyan örömet okoz a gyerekeknek, amit…

– A dolog kölcsönös – mondta Ezra a bögrébe. – Nem véletlenül csinálom már tizedik éve.

– Valóban – mosolyodott el az igazgatónő. – Ezért is gondoltuk, hogy ennek az apróságnak örülni fog – nyújtott át egy csomagot. Ajándékot kapott. Becsomagolt, díszmasnis…

– Mi ez? – bújt elő belőle a gyerek. Letette a csészét, elvette a csomagot és forgatta. – Nehéz.

– Bontsa ki! – foglalt helyet az igazgatónő mosolyogva.

Ezra megtette. Egy vaskos könyv volt benne, bőrkötésű. Kinyitotta a nehéz fedelet. 2 sor állt az első oldalon:

„A mi angyalunknak,

az örömért, amit csak ő adhat.”

Lapozott, fotókat látott. Becsukta a könyvet.

– Köszönöm, nem kellett volna – és tényleg így gondolta. – Nem ezért… – az igazgatónő nem hagyta beszélni.

– Nem lapozza végig?

– Itt? Kizárt! – emelkedett fel, és ölelte magához a könyvet.

– Azért... – kísérte az ajtóhoz a nő.

– A kis vörös, ír lánykát nem láttam az idén. Beteg? – kérdezte visszafordulva az ajtóból.

– Január óta családja van – lépett utána az igazgatónő és kísérte az autójához.

– Jó helyre adta? – szaladt ki Ezra száján a kérdés, majd meg is válaszolta magának rögtön. – Persze. Szereti őket, jól utána nézett a családnak.

– Jó helyen van, Mr. Velton! – mosolyodott el az igazgatónő. Ez a mosoly melengette Ezra szívét. A nő szerette, úgy, mintha ő is az egyik árvája lenne. Árva lenne? Néha tényleg árvának érezte magát… Ennyire látszik, hogy nincs senkije? Hogy… – Ugye, hiába is hívom, hogy karácsonyozzon velünk az idén... – szakította félbe a gondolatmenetét Mrs. Timbolt.

– Igen – nyitotta az ajtót. – Az én ünnepem már megvolt – ült be a kocsiba, maga mellé tette az anyósülésre a könyvet és bekötötte magát.

– Még egyszer köszönjük! – intett búcsút az igazgatónő.

Ezra becsukta az ajtót, indított és haza gurult.

Fél tízre esett be az üres lakásba.

Sötét volt, hideg... és rohadtul egyedül volt. Ezt nem értette meg a családja. Meg sok minden mást sem...

Még egy macskája sem… az persze szándékosan nem, de…

Begyújtotta a kandallót, feltett egy gyorsabb karácsonyi lemezt, és főzni kezdett, fél tízkor. Meg sütni. Meg fenyőt díszíteni. Mert neki ma volt karácsony.

Nelli elaludt. Zenét kapcsoltam és a konyhában becsomagoltam az ajándékát, meg a szüleimét, nagyanyámét, Brettét és Rupertét, meg a 2 testápolót és sálat, ha esetleg a barátnőik is ott lennének. Tavaly karácsonykor találkoztunk utoljára. Nem véletlenül. Nem akartam elrontani a karácsonyukat a válásommal. Nem mondtam el, illetve azt mondtam, hogy Erik úton van. Ez igaz is volt valamilyen téren. Úton volt afelé az élet felé, amit élni akart, nélkülem. 4 év kellett, 4 kemény év, hogy belássam nagyanyám igazát. Elhiggyem, amit már az elején is tudtam, de nem mertem felvállalni, hogy... Rosszul választottam, ittam a levét, nem is kicsit, és amikor már tönkre mentem, eldobtak, mint egy törött bögrét. Elváltam. Nem így terveztem az életem. Holtomiglan, holtodiglanra készültem, esküdtem, de… És igyekeztem megjavítani, próbálni helyrehozni, küzdeni nap mint nap, szeretni, újra, még akkor is, ha nagyon fájt, de nem én kellettem. És azt az életet, amit Erik akart, én nem tudtam megadni.

Keservesen, összetörten, adósságokkal a nyakamban elvált nő lettem.

De voltak barátaim, akik segítettek.

Meg… megláttam azt a hirdetést... Önkéntes lettem, jártam a gyerekekhez heti egyszer, majd kétszer, végül azt vettem észre, hogy minden szabadidőmet Nellivel töltöm. Januárban költözött hozzám. Azóta sínen van az életem. Kapcsolatom nincs, de Erik után nem gondolom, hogy egykönnyen leállok bárkivel is.

Bár tündérmesék vannak. Meg csodák is. És jön a karácsony...

Karácsony Greenéknél.

Nellivel.

Erik nélkül.

Inkább lefeküdtem aludni.

Jarrod Velton az ágyban feküdt, a felesége hozzábújva aludt.

Feküdt, és bámulta a plafont. Nem bírt aludni.

Mi ütött belé délután? Hogy gondolhatta Ezráról, a bátyjáról, hogy kavar a feleségével?

És mégis mikor találkozna Mora Ezrával? Ideje sincs a két gyerek és a háztartás mellett még magára sem, nemhogy a barátnőire, vagy egy másik férfire…

Mora azt mondta, hogy ismeri a bátyját. Miről beszélt?

Meg azt is mondta, hogy a Velton család még mindig nem jött rá… Mire? Kellett neki közbevágnia, így Mora nem fejezte be a mondatot. Most megpróbálhatja kitalálni. Mert még mindig nem jött rá. Ahogy a Veltonok sem. De mire?

Aludnia kellett. Holnap őrültek háza lesz a boltban, és neki mosolyognia kell. Most meg aludni…

Beleszagolt Mora hajába és lehunyta a szemét.

December 17., azaz 7 nappal karácsony előtt

Egy nappal közelebb a karácsonyhoz, egy nappal közelebb a pokolhoz, aminek karácsony a neve – takarta el a szemét Ezra. Még az ágyában feküdt, nem bírt kimászni. És nem is nagyon akart. De nem szeretett volna balhét. A főnök ilyenkor már sík ideg szokott lenni. Kétszer annyi megrendelés van naponta, mint egy átlagos decemberi napon. És az autóik száma nem nő, sem a futároké. Tehát kétszerannyit ülnek a volán mögött, kétszer annyit a dugóban és a hóesésben. És csak imádkozni tud, hogy jó legyen a fűtés a kocsijában, mert esélye sincs szervízbe küldeni.

Nyújtózott egyet, kimászott az ágyából, beágyazott, összekészült. Főzött egy kávét és úgy döntött, hogy a tegnapi csokis sütiből is eszik egy szeletet. És ülve issza meg a kávét. Ennyi neki is jár. Persze ennek egy tisztes üvöltés volt az ára, de karácsony volt. Tegnap legalábbis…

Fél óra múlva:

– Velton, elkésett! – dördült a főnök. Csak öt percet, jegyezte meg magában.

– Vizes lett a szárnyam – morogta. A titkárnők kuncogtak. Ők is ott ültek a reggeli eligazításon.

– Ne add alá a lovat – lökte oda a széket Pittman.

– Kösz – ült le. – Miről maradtam le?

– A névsorolvasásról – suttogta Alf, majd végig mérte. – Nem vagy jól.

– Jön a karácsony – fintorodott el Ezra.

Alf nem kérdezett többet. Egyszer találkozott a Velton családdal. Ajándékot vitt ki, egy zongorát. Ott tartották a partin, mondván, hogy Ezra a barátja. Ezra kérte, hogy menjen el, de esélye sem volt lelépni a családi villából. Amit akkor Ezra kapott… A munkáját pellengérezték ki. Nem is, a többiekét magasztalták fel. Arra nem jöttek rá, hogy buli sem lenne, ha a zongora nem érkezik meg, de ezt Ezra nem mondta meg nekik… Ő vitte haza Ezrát. Abban az állapotban nem akarta engedni vezetni…

A főnök osztotta a fuvarokat.

– Alf, cseréljünk! – kérte Ezra a megbeszélés után.

– Miért?

– Mert két Veltonnak is kell szállítanom – Ezra könyörgött.

– Felejtsd el a csereberét, Velton! – közölte dühösen a főnök. Nem bírta megbocsátani a késést, és különben is, ideges volt. Jött a karácsony óriás léptekkel, naná, hogy nem angyalszárnyon. – Direkt magának adtam ezt a listát. Mozgás! – üvöltötte.

Ezra fogta a fuvarlapot és ment a raktárba felpakolni a csomagokat.

Kamilla Velton már szabadságon volt. Mindig kivette a karácsony előtti hetet, hogy legyen ideje felkészülni az ünnepre. Körmös, fodrász, kozmetikus és persze az ajándékok a családnak. Sütés, főzés és a telelés intézése. Ez nem fért bele két napba. Meg megtehette. A férje tartotta el a családot. A városi banknál volt igazgatóhelyettes. Ő csak hobbiból dolgozott, de legalább azt csinálta, amit szeretett. Virágot kötött, ajándékokat csomagolt.

Csöngettek.

– Ezra? Te itt? – lepődött meg Kamilla.

– Ez a tied – adta át a dobozt Ezra.

– Köszi. Tudod mi van benne? – írta alá az átvételt.

– Honnan tudnám? – kérdezett vissza az öccse és volt valami a hangjában. Valami Ezrás.

– Hát nem bontjátok ki a csomagokat? – Ezt miért kérdezte? Látja a csomagoláson, hogy ép. Ennyire pontosan nem tudják visszazárni…

– Boldog karácsonyt! – fordult sarkon az öccse, és nem is válaszolt a kérdésére.

– Hát a borravaló? – kiáltott utána Kamilla.

– Tartsd meg! – morogta.

Jellemző ezekre a munkásokra. És Ezra is lealacsonyodott hozzájuk, köztük él. Ugyanolyan, mint ők. Ez annyira Ezrás! Kár érte! – zárta be az ajtót és minden figyelmét a csomagnak szentelte.

Ezra nem gondolt semmire. Vezetett. Úgy döntött, hogy minden ész érvet felrúgva, először a két Velton csomagot szállítja ki. Inkább túlesett a családon, mint görcsöljön egész nap azon, hogy mit fog kapni.

Hát azért erre nem számított. Kibontják a csomagokat. Jó tudni. És megnézik, majd szépen visszacsomagolják. És mégis mikor? Mert, hogy levegőt venni sincs idejük, ebédelni, már vagy három hónapja kizárt, de még mosdóba is csak műszak végén jutnak el.

Nincs értelme puffogni. Felesleges. És Kamillától mit is várt? Csak bankárokkal és igazgatókkal érintkezik. Magániskolába járnak a gyerekei…

A gázra lépett. Kertváros, villanegyed. Régen, még mielőtt… a régi házukat sokkal jobban szerette. Amikor már mind elköltöztek, a szülei vettek itt egy… palotát. Bár ennek is megvolt a maga varázsa. A padlásra hordták fel az összes régi holmijukat. Az ágyát is…

Becsöngetett.

– Ezra? – nyitott ajtót az édesanyja. Az egyedüli, aki miatt elviselt mindent, aki miatt nem nyitotta ki a száját, inkább megitta a két pohár pezsgőt, ami pillanatok alatt a fejébe szállt, és így eltűnhetett a padláson. – Anton, itt van Ezra! – kiáltott be a házba az édesanyja. – Gyere be, fiam! – tárta szélesre az ajtót, kísérte a konyhába.

Ezra átadta a csomagot, az édesanyja kifizette, az apja még mindig nem került elő.

– Anton, édesem! – hívta az apját az anyja.

– Hagyd – sóhajtotta Ezra. – Nem fog szóba állni velem.

– De…

– 8 éve hallgatom, hogy nem vagyok elég. Megvan már, hogy idén kivel fog összehasonlítani? Adamsékkel? Vagy Kavaronékkal?

– Szívem, értsd meg, ő csak jót akar neked! – próbálta magyarázni a helyzetet az édesanyja.

– Miből gondolja, hogy most nem jó nekem? – annyira meglepte az előző mondat, hogy belement a beszélgetésbe. – Miért lenne jobb egy igazgatói állás?

– Több pénzed lenne, találnál valakit. Lenne feleséged, gyerekeid… – egy felhőkarcolóról zuhant a mélybe, esett pofára.

– Azért nincs feleségem, mert… – nem bírta befejezni a mondatot. De megértette. A szívéig hatolt. Ha nincs pénze, jól hangzó munkája, egy senki. A senkit nem látják meg, nem akarják megismerni, nem jönnek hozzá, nem alapítanak vele családot. Mert egy senki. És ő, Ezra Velton, Angyal Bandi, az Angyal Futárszolgálat sofőrje egy senki volt.

Inkább ment.

Vezetett. Azon gondolkozott, hogy vajon mit is érez. Dühöt? Fájdalmat? Keserűséget? Nem tudta eldönteni. Hordta ki a csomagokat.

Este volt. Havas gyönyörű este. Olyan könyvolvasós, puha teddy béléses takaróba burkolózós, meghitt, téli este.

Egyedül voltam otthon. Nelli az egyik barátnőjénél aludt. Pizsamaparti. Elengedtem. A téli szünetben úgysem találkoznak majd, mert elutazunk és csak az újévre jövünk haza.

Csöngettek.

Nem vártam senkit.

– Ki az? – vettem fel a kaputelefont.

– Angyal Futárszolgálat. Csomagja érkezett.

– 3. emelet, nincs lift – nyitottam a kaput, majd az ajtót. Nemsokára megláttam a futárt a kartondobozzal. A srác hulla fáradt volt, a kezei lassan lilák.

– Beviszem, nehéz – mondta és én kitártam előtte az ajtót, átsétáltam konyhába és életre keltettem a kávéfőzőt.

– Üljön le – vettem elő a poharat, főztem le a nedűt. Egy kockacukor, tej, és elétettem a pultra a bögrét. A lakást betöltötte az illat. Nem mozdult. – Addig nem írom alá, amíg meg nem itta a kávét. A következő fára felcsavarodik, ha így vezet tovább.

– Köszönöm – sóhajtotta és leült a bárszékre.

– Kíváncsi, hogy mi van benne? – böktem a doboz felé.

– A súlyából ítélve páncélszekrény – fintorodott el.

– Nem rendeltem széfet – sétáltam át a dobozhoz, amit letett az dohányzóasztal mellé. – Nem rendeltem semmit.

– Akkor ajándék – kortyolt a bögrébe.

– Kitől? – kérdeztem és már kezdtem kíváncsi lenni.

– Erik Zolantól – nézte meg a gépben.

– Tőle tuti nem! – nyögtem. A csodás téli estémnek vége. Hogy merészeli Erik még ezt is elrontani! – Nem vinné vissza? – fordultam felé hirtelen.

– Háromszor kell kivinnem a küldeményt és hiába jó a kávéja, az az izé nehéz – mutatott a dobozra. – Mellesleg ki van fizetve, csak átvennie kell.

– Nem nyitná ki? – távolodtam el a doboztól. Nem akartam tudni, hogy mit küld karácsonykor a… Erik.

– Ki a tag? – érdeklődött.

– Jó, kinyitom – vettem erőt magamon és irány a konyha, egy kés a fiókból.

– Adja ide! – állt fel. – Még a végén kárt tesz magában – vette ki a kezemből a kést és nyitotta fel a csomagolást. – Ki az az Erik Zolan? – a fólia engedett. A karton következett.

– A volt férjem – fordultam el. – A világ legnagyobb rohadéka – és nagyon örültem a pizsamapartinak. Bármi is volt a dobozban, biztos, hogy nem Nellinek való.

– Azt hiszem, nem hazudtolta meg magát – lépett el a doboz mellől. – Pár újság, amin a címlapon van, néhány dvd. Sztár lett a hajdani kedves – közölte undorral. – Bocsánat! – vette észre magát.

Átszeltem a szobát, kivettem a dobozból az újságok egyikét, meg egy dvd-t. Ennyire még nem aláztak meg. De Eriktől mit vártam?! Visszadobtam a dobozba azt, ami a kezemben volt, és legszívesebben fertőtlenítettem volna a kezem. Majd hirtelen jött ötlettől vezérelve kivettem az összes folyóiratot, be a kandallóba és begyújtottam. Égjen máglyán… Néhány fát rá és kezdett hangulatos lenni a szoba.

– Hol kell aláírnom? – fordultam a srác felé és nagyon nem akartam arra gondolni, hogy mit is tarthat rólam.

– Itt – adta a gépet.

– Köszönöm – nyitottam az ajtót.

A futár ment. Bezártam. Majd néztem a lángokat.

Ezra végzett a melóval mára. Elfáradt, elege volt, de nem volt kedve hazamenni az üres lakásba. Sétált inkább a kivilágított városban. Legalábbis az agya ezt tervezte, de a lábai más merre vitték. Háromnegyed kilenckor ott találta magát a nő lakása előtt. A kapu nyitva volt. Felment a harmadikra és bekopogott, bár gőze sem volt, hogy mit akar mondani. Meg is bánta, de már nyílt az ajtó.

– Jó estét! – lepődött meg, és húzta össze magán a kardigánt. – Elfelejtettem valamit aláírni? Vagy van még egy csomag? – kezdett megijedni.

– Nem, dehogy – sóhajtott Ezra. – Csak rendes volt délután, egy vadidegennel. Észrevette, hogy hulla fáradt, meg össze van fagyva, mert a kocsijában vacakol a fűtés. A barom meg mivel hálálta meg a kedvességét? Beszólt – nézte a kandallóban égő tüzet. – Csak szerettem volna bocsánatot kérni.

– Miért? – a nő szemei égették.

– Mert… – sarkon fordult és elindult lefelé a lépcsőn. Mi a francot keres itt? És mégis minek? Égeti magát, bocsánatot kér. A nő azt kérdezte, hogy miért teszi. Miért? Már az elsőn járt, amikor rájött a válaszra. A válasz… megint nem ő parancsolt a testének. Az ajtó előtt találta magát, ami a csodával határos módon még mindig nem záródott be. Lehet, hogy a nő sokkot kapott? Amilyen a formája, tuti. Hívhat mentőt… Megállt a lakásból kiáradó fényben. A nő szemébe nézett és mondta, ami a szívén volt, ami visszahozta bocsánatot kérni. – Mert jön a karácsony. Az emberek kedvesek, figyelmesek, törődnek a családjukkal, de az én drága családom ott rúg belém, ahol ér. Nem leszek olyan, mint ők! Nem akartam bántani – kért bocsánatot. – Nagyon sajnálom – tette hozzá szinte suttogva.

– Nem bántott – sóhajtott a nő. – A hibáimért én vagyok a felelős. De már nem érdekel, azért köszönöm.

– Maga annyira erős – lehelte. – Nem zavarom tovább! Jó éjszakát! – köszönt el és indult lefelé a lépcsőn.

Volt valami a pasiban, amit nem tudtam megmagyarázni magamnak. Valami, ami miatt nem akartam elengedni. Nem rajtam múlt. Fordult és ment. Nem gondolkodtam. Kulcs az ajtóból, és kettesével véve a lépcsőfokokat szaladtam utána. A kapualjban értem utol.

– Ugye – kaptam el a karját és fordítottam magam felé. –, nem csinál hülyeséget?! – kutattam a szemeiben. Meglepetésemre elmosolyodott.

– Nem – lépett ki a hóesésbe és elsétált.

Sokáig néztem utána. A behavazott utcán sétált, zsebre tett kézzel, kabátja hátulján a két arany angyalszárnnyal. Az ablakokból fény és meleg szűrődött ki, de ő ezt észre sem vette, ment a hóesésben, magányosan…

Annyira furcsa érzés volt. Mintha elengedtem volna egy angyalt. Egy angyalt, egyedül a semmibe, a télbe, sötétbe, a hófúvásba. Összébb húztam magamon a kardigánt és felszaladtam a meleg lakásba.

Még tettem-vettem. Valahogy nem akaródzott lefeküdni. Erik Zolan undorító ajándéka keltette pocsék gondolatokat mintha elfújta volna a szél. Helyettük az angyalszárnyas fickó körül jártak a gondolataim. A családja körül. Meg a bocsánatkérése járt a fejemben, a szemei, és az, hogy vajon összefutok-e még vele valaha...

Brett Green nem bírt elaludni. Illetve elszenderedni el tudott, csak mélyen, pihentetően aludnia nem sikerült. Közelgett a karácsony. Nem volt baja a karácsonnyal, mint ünneppel. A családdal sem, bár nagyon rég nem beszélt senkivel. Megvolt rá az oka.

Épp a másik oldalára fordult, amikor megszólalt a mobilja.

– Brett Green – ásított bele.

– Itt az öcséd, Rupert – köszönt az testvére vidáman.

– Ismered az órát? Majdnem éjfél. Mit akarsz? – nem volt kedves, de nem tudta miért. A családra gondolt és azonnal hívta az öccse. Ez jó, nem?