JOHN LE CARRÉ

ÜGYNÖK A TEREPEN

John le Carré: Agent Running in the Field

Copyright © 2019 by John le Carré

Hungarian translation © Orosz Anna, 2019

John le Carré: Agent Running in the Field

Viking, an imprint of Penguin Books USA, New York, 2019

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978-963-419-687-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-688-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: kémregény

Jane-nek

1.

Találkozásunk nem volt eltervezve. Sem az én kezem, sem Edé nem volt benne, és más, láthatatlan kezek sem mozgatták a háttérből a szálakat. Nem voltam célpont. Senki sem szervezte be Edet. Nem figyeltek meg minket – sem titokban, sem pedig nyíltan. Ed kihívott, én pedig elfogadtam a kihívást. Lejátszottuk a meccset. Nem volt szó semmiféle titkos cselszövésről, hátsó szándékról vagy konspirációról, egyszerűen csak játszottunk egymással. Vannak az életemnek olyan pillanatai ‒ igaz, mostanában elenyészően kevés ‒, amelyekből egyetlen verzió létezik csupán. Ilyen a találkozásunk is. Nem számít, hányszor mondatták el velem, mindig ugyanúgy meséltem el.

Vasárnap este van. A beltéri medence mellett, egy párnázott nyugágyon üldögélek a battersea-i Athleticus klubban, amelynek tiszteletbeli titkára vagyok, bár ez a cím nem sokat ér. A nagy belmagasságú, barlangszerű klubot egy hajdani sörfőzdéből alakították ki, egyik végében a medence állt, a másikban a bár, és a kettőt összekötő folyosóról nyílnak a férfi- és női öltözők meg a zuhanyzók. Arccal a medence felé ültem le, a bárpultnak háttal. A klub bejárata a bár mögött nyílik, majd az előtér következik, végül az utcai bejárat. Így tehát elhelyezkedésemből adódóan nem láthatom, ki lép be a bejáraton, ki olvasgatja az előtérben kihelyezett üzenőfalat, foglal magának pályát vagy biggyeszti a nevét a dicsőségfalra. A bárban meglehetősen élénk a forgalom. Fiatal csitrik turbékolnak az udvarlóikkal.

A tollaslabdázáshoz viselt öltözékemben vagyok: sortban, pólóban és a bokámat kímélő, új sportcipőmben. Azért vettem, mert azóta sajog a bal bokám, hogy a múlt hónapban Észtországban az erdőket jártam. Jól megérdemelt szabadságomat töltöm hosszúra nyúlt, szünet nélküli külföldi megbízatásaim után. A szakmai előmenetelem fölött gyülekező sötét felhőkről igyekszem nem tudomást venni. Arra számítok, hogy hétfőn leépítenek. Azzal nyugtatom magam, hogy ha így kell lennie, hát legyen. Nemsokára betöltöm a negyvenhetedik életévemet, a pályám jól alakult, mindig is tudtam, hogy így fog végződni a dolog, úgyhogy nincs okom panaszra.

Én sem leszek már fiatalabb, és a bokám is rendetlenkedik, ezért különösképpen vigasztaló a tudat, hogy továbbra is én állok a tabella élén, miután múlt szombaton győzelmet arattam egyéniben egy ifjú sporttárs felett. Az egyénit általában a huszonéves ifjú titánok terepének tartják, de eddig még mindig sikerült megőriznem a vezetést. Mint a klubom frissen diadalmaskodó bajnoka, ma a hagyományokhoz híven barátságos tollaslabda-mérkőzést vívtam egy chelsea-beli rivális klub bajnoka ellen, és nyertem is. Most pedig itt piheg mellettem egy korsó sörrel a kezében vetélytársam, egy fiatal, feltörekvő indiai ügyvéd. Mindvégig roppant sportszerűen játszott. Az utolsó néhány pontig kétséges volt a játszma kimenetele, de aztán a rutinomnak és némi szerencsének köszönhetően fordult a kocka. Mindez talán valamelyest magyarázattal szolgálhat, miért fogadtam olyan nagylelkűen Ed kihívását, és hogy miért éreztem abban a pillanatban úgy, hogy a leépítésem után is van élet.

Kedélyesen cseverészek legyőzött ellenfelemmel. Mintha csak tegnap történt volna, olyan élénken él bennem beszélgetésünk témája: apáink. Mint kiderült, mindkettőnk apja szenvedélyes tollaslabda-játékos volt. Ellenfelemé második helyezett lett az indiai tollaslabda-bajnokságon. Az enyém a brit hadsereg bajnoka volt Szingapúrban egyetlen békebeli szezon erejéig. Beszélgetésünk közben a szemem sarkából észreveszem Alice-t, a klub karibi születésű recepciós-könyvelőjét; éppen egy roppant magas, mégis jelentéktelen külsejű fiatalember társaságában készül rajtam ütni. Alice jól megtermett, hatvanéves, hóbortos asszony; mintha mindig rohanna valahova. Mi ketten vagyunk legrégebb óta a klub kötelékében: én mint játékos, ő pedig mint oszlopos tag. Bármerre is szolgáltam a világban, mindig küldtünk egymásnak üdvözlőlapot karácsonykor. Az enyém pajzán volt, az övé szenteskedő. Valóban rajtaütésről volt szó, mivel hátulról támadtak, Alice vezetésével, ugyanis először hátulról kellett megközelíteniük, utána tudtak elém állni. Valahogyan sikerült teljes összhangban mozogniuk, ami igencsak komikus hatást keltett.

– Mister Sir Nat ‒ szólal meg Alice ünnepélyeskedve. Általában Lord Natnek szólít, ma este azonban egyszerűen csak lovag vagyok. ‒ Ez a rendkívül jóképű és udvarias fiatalember szigorúan bizalmas ügyben óhajt beszélni magával. Semmi esetre sem szeretné zavarni, amíg maga a dicsőségben fürdőzik. Ednek hívják. Ed fiam, köszönj szépen Natnek.

Ed néhány lépéssel Alice mögött áll, zavart félmosolyra görbül a szája, és lerí róla a magány – egyetlen hosszú pillanatra a hórihorgas, jó száznyolcvanöt centis, esetlen, szemüveges Ed így maradt meg az emlékezetemben. Emlékszem, hogy két, egymással ellentétes fénysugár vetült rá: a bár narancsszínű fénye mennyei ragyogással árasztja el, míg a medence víz alatti lámpáinak hátulról jövő fényében sziluettje túlméretezettnek tűnik.

Ed közelebb lép hozzám, és ezzel valóságossá válik. Egy félszeg lépést tesz a bal, majd a jobb lábával, és megtorpan. Alice távozik. Várom, hogy Ed mondjon valamit. Türelmes mosolyt erőltetek magamra. Legalább százkilencven centi magas, haja sötét és borzas, fürkésző barna tekintetét szinte éterivé teszi szemüvege. Olyasféle térdig érő fehér nadrágot visel, amit leginkább jachtokon vagy az előkelő bostoni családok sarjain látni. Nagyjából huszonöt évesnek saccolom, de örökegyetemista-külseje miatt könnyen lehet, hogy ennél idősebb vagy fiatalabb.

– Ööö… uram ‒ szólal meg végül, nem egészen tisztelettudóan.

– Szólíts Natnek, ha nem gond ‒ javítom ki egy újabb mosoly kíséretében.

Natnek. Ed ezt alaposan megfontolja, horgas orra csupa ránc.

– Nos, én Ed vagyok ‒ ismétli, amit már Alice-től megtudtam. Ebben az Angliában, ahová visszatértem, senkinek nincs vezetékneve.

– Helló, Ed ‒ felelem kedélyesen. ‒ Miben lehetek a szolgálatodra?

Újabb hatásszünet, amíg Ed megemészti a kérdést, majd kiböki:

– Az van, hogy játszani akarok veled. Te vagy a bajnok. A gond az, hogy még csak most léptem be a klubba. Múlt héten. Feliratkoztam a tabellára, meg minden, de hónapokba is beletelik, mire azon az istenverte tabellán… ‒ buknak ki belőle a szavak, és ekkor hirtelen elhallgat, először zseniális ellenfelemre pillant, majd újra felém fordítja a tekintetét. ‒ Nézd ‒ folytatja, mintha győzködni akarna, pedig semmiféle ellenállást nem tanúsítottam. ‒ Fogalmam sincs, mi a szokás itt a klubban ‒ mondja egyre nagyobb méltatlankodással a hangjában. ‒ De én erről nem tehetek. Csak megkérdeztem Alice-t. Ő mondta, hogy kérdezzelek meg téged, nem fogod leharapni a fejem. Ezért vagyok most itt. ‒ És ha mindez további magyarázatra szorult volna: ‒ Láttam pár mérkőzésedet. Párat én is legyőztem azok közül, akiket megvertél. Sőt azok közül is, akik téged vertek meg. Eléggé biztosra veszem, hogy jó kis meccset játszanánk. Hidd el, elég jó meccs lenne.

Mit is mondhatnék a hangjáról, amit mostanra már eleget hallottam? Az angolok nagy múltú nemzeti sportjában, hogy kiejtésük alapján helyezzük el honfitársainkat a társadalmi ranglétrán, én aligha indulok jó eséllyel, mivel életem túlnyomó részét külföldön töltöttem. De a lányom, Stephanie, a monarchia esküdt ellensége, azt mondaná, hogy Ed kiejtése „nagyjából rendben van”, vagyis nem utal közvetlenül magániskolai évekre. Stephanie-t biztosan feldühítené, ha szóba merném hozni a délies hanglejtést. De mi mást mondhatnék, ha Ed minden második mondat végén felvitte a hangsúlyt, függetlenül attól, hogy kérdést tett-e föl, vagy sem. És gyakran egyszerűen csak elhallgatott, lélegzetvételnyi szünetet tartott, amíg eldöntötte, mit is fogalmazzon meg a fejében kavargó gondolatok közül, ettől pedig valóban kissé meghökkentőnek és nevetségesnek tűnhetett a tudatlanok szemében.

– Megkérdezhetem, hol szoktál játszani? ‒ teszem fel a sporttársak körében megszokott kérdést.

– Mindenfelé. Bárhol, ahol találok tisztességes ellenfelet. Ja. ‒ Majd afféle utólagos gondolatként: ‒ Hallottam, hogy te ennek a klubnak vagy a tagja. Vannak olyan klubok, ahol bárki játszhat, ha fizet. Itt nem ez van. Itt először be kell lépni a klubba. Ami szerintem lehúzás. Na mindegy, beléptem. Kurva sokba került, de hát ez van.

– Sajnálom, hogy le kellett szurkolnod a tagdíjat, Ed ‒ felelem a lehető legszívélyesebb modoromban, a „kurva” szót az idegesség számlájára írva. ‒ Részemről semmi akadálya, hogy játsszunk egyet ‒ teszem hozzá, tudatában annak, hogy a bár felől hallatszó moraj időközben elhalkult, és egyre többen fordulnak felénk. ‒ Állok elébe. Majd beszéljünk meg valamikor egy időpontot.

Ed azonban nem éri be ennyivel.

– Jó, de mégis mikor érnél rá? Mármint konkrétan. Nem csak úgy valamikor ‒ buknak ki belőle a szavak, amit a bárban ülők hangos nevetéssel díjaznak. Ed viszont ezt egyáltalán nem veszi jó néven legalábbis az összevont szemöldökéből ítélve.

– Hát, Ed, a következő egy-két hétben biztos nem ‒ válaszolom, és nagyon nem is járok ezzel messze az igazságtól. ‒ Nem érek rá. Igazság szerint elutazom, egy régóta esedékes családi vakációra ‒ teszem hozzá, abban bízva, hogy Ed mosollyal nyugtázza majd szavaimat, de csak faarccal bámul rám.

– Mikor jössz vissza?

– Jövő szombaton, ha nem törik el semmink. Síelni megyünk.

– Hova?

– Franciaországba. Megève közelébe. Te is szoktál síelni?

– Síeltem már egyszer. Bajorországban. Mit szólnál a rákövetkező vasárnaphoz?

– Sajnos a hétvége nem fog menni, Ed ‒ felelem határozottan, mivel a családi hétvége szent, mióta Prue-val össze tudjuk hozni, és a ma este kivételes alkalom.

– Szóval akkor valamelyik hétköznap, leghamarabb a jövő utáni hétfőn kezdődő héten, ugye? Melyik nap legyen? Válassz te, nekem szinte bármi jó.

– Hát, ami azt illeti, pont hétfő lenne nekem a legjobb ‒ válaszolom, mivel Prue hétfő esténként ingyenes jogi tanácsadást tart.

– Rendben, akkor 16-a, hétfő. Hánytól? Hattól? Vagy héttől?

– Neked mikortól lenne jó? Nekem még bizonytalan az aznap estém. ‒ Ami annyit jelent: addigra már valószínűleg utcára tettek.

– Hétfőnként néha túlóráztatnak ‒ mondja Ed, panaszos éllel a hangjában. ‒ Mit szólnál a nyolchoz? Nyolc óra megfelel? Tizenhatodikán.

– A nyolc megfelel.

– Jó lesz az egyes pálya, ha sikerül lefoglalnom? Alice azt mondja, nem szeretik egyéni mérkőzésekhez odaadni, de veled más a helyzet.

– Nekem bármelyik pálya megfelel, Ed. ‒ Szavaimat újabb hahotázás és éljenzés követi a bár közönsége felől, feltehetően a srác kitartásának elismeréseképpen.

Megadjuk egymásnak a mobilszámunkat, ami számomra egy kissé mindig dilemmát jelent. Végül megadom neki a családban használatos mobilom számát, és megkérem, hogy ha bármi közbejönne, küldjön sms-t. Ed is ugyanezt kéri tőlem.

– Ja, még valami, Nat. ‒ Ed feszült hangja hirtelen ellágyul.

– Mi az?

– Remélem, nagyon jól sikerül a családi síelés. ‒ És ha elfelejtettem volna: ‒ Akkor itt találkozunk két hét múlva hétfőn. Este nyolckor.

Mostanra már mindenki nevet vagy tapsol. Ed egész jobb karjával búcsút int, közönyösen, lomhán, és a férfiöltöző felé indul.

– Ismeri valaki a srácot? ‒ kérdezem a többiektől, de a fejüket rázzák. Bocs, haver.

– Látta már valaki játszani?

Újabb sajnálkozó fejcsóválás.

Kikísérem ellenfelemet az előtérbe, és útban az öltőző felé benézek az iroda ajtaján. Alice a számítógép fölött görnyed.

– Ednek mi a vezetékneve? ‒ kérdezem tőle.

– Shannon ‒ válaszolja, anélkül hogy felemelné a fejét. ‒ Edward Stanley Shannon. Egyszemélyes tagságot váltott. Állandó átutalási megbízással fizet. Helyi lakos.

– Mi a foglalkozása?

– A foglalkozására nézve Mr. Shannon kutató. Hogy kit vagy mit kutat, azt nem kötötte az orromra.

– Hol lakik?

– Hoxtonban, a hackney-i körzetben. Ugyanott, ahol a két nővérem meg az unokatestvérem, Amy.

– Hány éves?

– Mr. Shannon nem jogosult junior tagságra. Hogy hány évvel haladja meg a korhatárt, azt nem árulta el. Én csak annyit tudok, hogy ez a sikerre éhező kisfiú egész Londont átbiciklizte, hogy kihívja a dél bajnokát. Hallott magáról, Nat, és eljött, hogy megmérkőzzön magával, mint Dávid Góliáttal.

– Ezt ő mondta magának, Alice?

– Amit nem mondott, azt én fejben hozzátettem. Nat, maga a korához képest túl régóta bajnok egyéniben, pontosan úgy, mint Góliát. Talán látni akarja a fiú szüleit? Tudni akarja, mekkora a lakáshitele? Vagy hogy hány évet ült?

– Kösz szépen, Alice! Szép estét!

– Magának is, Nat. Kérem, adja át üdvözletem Prue-nak. És nehogy aztán elbizonytalanítsa itt nekem ez a fiatalember! Majd szépen helyre teszi, ahogy a többi szemtelen fráterrel tette.

2.

Ha ez hivatalos ügyirat lenne, most Ed teljes nevével, a szülei nevével, a születési helyével és idejével, a foglalkozásával, vallási, etnikai és nemi hovatartozásával kezdeném, meg az Alice számítógépéből hiányzó összes létfontosságú személyes adattal. Így viszont inkább a magaméval kezdem.

Anatolijnak kereszteltek, a nevem később Nathanielre angolosították, ebből jön röviden a Nat. Százhetvennyolc centi magas vagyok, arcom simára borotvált, sűrű hajam őszül. A feleségem, Prudence cégtárs egy citybeli patinás ügyvédi irodában. Elsősorban általános jogi ügyeket vállal pro bono, az elesettek iránti szolidaritásból.

Testalkatom vékony, Prue úgy mondaná: szíjas. Imádok sportolni. A tollaslabdázás mellett futok, kocogok, és hetente egyszer erősíteni is szoktam egy olyan edzőteremben, amely nem fogad vendégeket csak úgy az utcáról. Nyers, férfias sárm jellemez, és a világpolgárok nyitott személyisége. Külsőmet és viselkedésemet tekintve jellegzetesen angolnak tűnök, és képes vagyok arra, hogy rövid időn belül érvényre juttassam akaratomat. Alkalmazkodom a körülményekhez, nincsenek feloldhatatlan erkölcsi skrupulusaim. Olykor lobbanékony vagyok, és semmiképpen sem közömbös a női vonzerővel szemben. Természetemnél fogva nem vagyok alkalmas az irodai munkára, illetve arra, hogy egy helyben éljem le az életem, és ez enyhe kifejezés. Makacs tudok lenni, természetemnél fogva nem tűröm jól a fegyelmet, ami egyaránt jelenthet előnyt és hátrányt.

Egykori munkaadóim bizalmas jelentéseiből idéztem, amelyekben az elmúlt huszonöt év során értékelték a teljesítményemet és általános vonzerőmet. Felteszem, azt is tudni akarják majd, hogy ha a helyzet úgy kívánja, a kívánt érzéketlenséget fogom tanúsítani, igaz, arra nem tér ki a jelentés, ki kívánja meg tőlem az érzéketlenséget, és milyen mértékben. Ezzel szemben áll derűs személyiségem és bizalmat árasztó, barátságos természetem.

Ami a banálisabb tényeket illeti, vegyes házasságból származó angol állampolgár vagyok, egyetlen gyermek. Párizsban születtem, néhai apám ugyanis fogantatásom idején a NATO fontainebleau-i főhadiszállásán teljesített szolgálatot a Skót Gárda kispénzű őrnagyaként, anyám pedig egy jelentéktelen orosz arisztokrata lányaként Párizsban tengette életét. Anyám apai oldalról több német felmenőt is magáénak tudhatott, ám ezt ő hol kategorikusan tagadta, hol pedig büszkén dicsekedett vele. A családi legendárium szerint szüleim egy fogadáson ismerkedtek meg, amit a száműzetésben lévő, önjelölt orosz kormány néhány utolsó, még élő tagja rendezett. Apám közel járt a negyvenhez, anyám viszont még művészeti tanulmányokat folytatott. Másnap reggelre el is jegyezték egymást, anyám legalábbis így mesélte, és abból kiindulva, hogyan viselkedett az élet más területein, nincs okom kételkedni benne. Apámat rábírták, hogy gyorsan szereljen le – mivel amikor beleszeretett anyámba, még nős volt, és egyéb kötelezettségek is nyomták a vállát –, majd az újdonsült házaspár Párizs kertvárosában, Neuillyben telepedett le, az anyai nagyszüleimtől kapott szép fehér házban. Hamarosan megszülettem, így anyám más elfoglaltság után nézhetett.

A végére hagytam a bölcs és méltóságteljes Madame Galinát, imádott nyelvtanáromat, egyben pesztrámat, gyakorlatilag a nevelőnőmet. Állítólag kitelepített orosz grófnő volt a Volga mentéről, és rokonságban állt a Romanovokkal. Rejtély, hogyan kötött ki puskaporos hangulatú háztartásunkban. Sejtésem szerint anyám egyik bácsikájának lapátra tett szeretője lehetett. Miután az öregúr elmenekült az akkor Leningrádnak hívott Szentpétervárról, és másodszor is meggazdagodott, ezúttal műkereskedelemből, a továbbiakban a szép nők gyűjtésének szentelte az életét.

Amikor megjelent nálunk, Madame Galina legalább ötvenéves, módfelett dundi, bájos mosolyú hölgy volt. Hosszú, suhogó fekete selyemruhákban járt, saját maga készítette a kalapjait, és két padlásszobánkban lakott összes vagyontárgyával egyetemben: a gramofonjával, az ikonjaival, egy Szűz Máriát ábrázoló szurokfekete festménnyel (erről állította, hogy Leonardo műve), többdoboznyi régi levéllel és fényképpel, amelyeken a nagyszülei pózoltak a hóban zsenge hercegecske meg hercegkisasszony korukban, kutyáik és szolgáik társaságában.

Madame Galina nemcsak személyes jólétem iránt tanúsított szenvedélyes figyelmet, hanem az idegen nyelvek iránt is. Ő maga is több nyelven beszélt. Alighogy elsajátítottam az angol helyesírás alapjait, már a cirill betűkkel nyaggatott. Minden este ugyanazt a mesét mesélte nekem elalvás előtt, csak éppen más nyelven. Nyelvzseni csodagyerekként mutogatott azokon az összejöveteleken, amelyeket az orosz arisztokraták leszármazottainak és a Szovjetunióból száműzötteknek gyorsan apadó közössége szervezett. Azt mondják, francia akcentussal beszélek oroszul, orosz akcentussal franciául, németül pedig e kettőt elegyítem. Angol kiejtésem azonban az apáméra emlékeztet. Állítólag skót hanglejtése is érződik a beszédemen, még ha borgőzös ordítozása nem is.

Tizenkét éves koromban apám megadta magát a ráknak és a melankóliának. Madame Galina segítségével viseltem gondját utolsó hónapjaiban, anyámat ugyanis lefoglalta leggazdagabb hódolója, egy általam mélyen megvetett belga fegyverkereskedő. Apám halála után, a kényelmetlen családi háromszögben feleslegesnek bizonyultam, így elpateroltak egy spártai bentlakásos iskolába a skót felföldre, a vakációkat pedig szigorú apai nagynénémnél töltöttem. Jóllehet tanáraim mindent elkövettek, hogy egyetlen elméleti tárgyban se tegyek szert érdemleges tudásra, sikerült felvételt nyernem az angol iparvidék egyik egyetemére. Itt tettem meg első, bizonytalan lépéseimet a másik nem irányába, és közben közepes eredménnyel átbukdácsoltam a szlavisztika szakon.

Az elmúlt huszonöt évben pedig az angol titkosszolgálat ‒ a beavatottaknak csak Hivatal ‒ kötelékében szolgáltam.

*

A mai napig úgy érzem, mintha beszervezésem eleve elrendeltetett volna, mivel soha meg sem fordult a fejemben bármilyen más hivatás, leszámítva talán a tollaslabdázást vagy a Cairngorms hegycsúcsainak megmászását. Abban a pillanatban, hogy az egyik egyetemi tanárom félénken megkérdezte tőlem egy pohár langyos fehér bor felett, gondolkodtam-e valaha azon, hogy olyasmivel szolgáljam a hazámat, amit „nem szokás nagydobra verni”, megdobbant a szívem. Képzeletben visszautaztam a Saint Germain-i sötét lakásba, melyet minden vasárnap felkerestünk Madame Galinával, míg apám meg nem halt. Itt hozott először lázba félunokatestvéreim, mostohabácsikáim és háborodott tekintetű nénikéim antibolsevista összeesküvése; üzeneteket pusmogtak egymásnak az óhazából, ahol a többségük soha nem is járt még, majd a jelenlétemre eszmélve megeskettek, hogy senkinek sem árulom el, amit hallottam, függetlenül attól, egyáltalán értettem-e a titkot, amit nem lett volna szabad meghallanom. Itt ejtett először bámulatba a nagy orosz medve, akinek a vére az ereimben csörgedezett. Lenyűgözőnek találtam sokszínűségét, hatalmasságát és titokzatosságát.

Mézesmázos levél reppen a postaládámba, arra kérve, hogy jelenjek meg egy Buckingham-palotához közeli, fehér oszlopos épületben. A Királyi Haditengerészet nyugalmazott admirálisa ül egy lövegtorony méretű asztal mögött, és azt kérdezi tőlem, mit sportolok. Tollaslabdázom, felelem. Válaszom szemmel láthatóan meghatja.

– Tudta, hogy együtt tollasoztam Szingapúrban a maga édesapjával? Ronggyá vert.

– Nem, uram, nem tudtam ‒ felelem, és közben az jár a fejemben, vajon elnézést kellene-e kérnem az apám nevében. Biztos, hogy másról is beszéltünk, de csak erre emlékszem.

– Na és hol temették el az öregét? ‒ kérdezi, amikor már távozóban vagyok.

– Párizsban.

– Vagy úgy. Hát, sok szerencsét magának.

Azt az utasítást kapom, hogy jelenjek meg a Bodmin park vasútállomásán a Spectator múlt heti számával. Miután megbizonyosodom afelől, hogy az összes el nem adott példányt visszaszállították a terjesztőhöz, kilopok egyet a helyi könyvtárból. Egy zöld trilby kalapot viselő férfi megkérdezi tőlem, mikor megy a következő vonat Camborne-ba. Sajnos nem tudom, felelem, mivel jómagam Didcotba tartok. Kissé lemaradva követem egy parkolóban várakozó fehér furgonhoz.

Kifürkészhetetlen kérdésekkel és mesterkélt vacsorákkal teli három nap következik. Próbára teszik szociális készségeimet, és hogy mennyire bírom az alkoholt. Végül berendelnek a bizottság elé.

– Mondja csak, Nat ‒ szólal meg az asztal közepén ülő ősz hajú nő ‒, most, hogy így kifaggattuk, a változatosság kedvéért nem szeretne maga is kérdezni tőlünk valamit?

– Ami azt illeti, de ‒ válaszolom az őszinteség felcsillanó szikrája láttán. ‒ Maguk azt kérdezték tőlem, számíthatnak-e a lojalitásomra. Na és én számíthatok a magukéra?

A nő elmosolyodik, mire a többiek is mosolyra húzzák a szájukat. Ugyanazt a szomorú, ravaszkás, befelé forduló mosolyt villantják fel, aminél nagyobb kitárulkozásra hiába is számítana bárki is a Szolgálattól.

Nyomás alatt is gördülékenyen beszél. Látens agresszió: rendben. Felvételre javasoljuk.

*

Ugyanabban az évben, amikor elvégeztem az alapkiképzést, mely bevezetett a sötét tudományokba, a jó szerencse az utamba sodorta későbbi feleségemet, Prudence-t. Megismerkedésünk nem sok jóval kecsegtetett. Apám halálakor egy csomó csontváz kizuhant a családi szekrényből. Soha nem látott féltestvérek követelték a jussukat a vagyonból, pedig azt már réges-rég széthordták a skót vagyonkezelők. Egy barátom ajánlott egy ügyvédi irodát a Cityből. A szenior cégtárs öt percig hallgatta a sirámaimat, aztán csöngetett.

– Az egyik legtehetségesebb fiatal jogászunk ‒ erősködött.

Kinyílt az ajtó, és egy velem egykorú nő lépett be rajta. Fekete kosztümöt viselt (ami félelmetes hatása miatt népszerű öltözék volt a jogászok körében), tanárnős szemüveget és fekete katonai bakancsot, pedig nagyon pici lába volt. Kezet fogtunk. Prudence végig sem mért, csak dübörgő léptekkel a cellaszerű irodájához vezetett, amelynek tejüvegén a dr. P. Stoneway felirat díszelgett.

Leülünk egymással szemben, Prudence szigorú mozdulattal a füle mögé rejti gesztenyebarna haját, majd sárga, vonalazott jegyzettömböt vesz elő az egyik fiókból.

– Mi a foglalkozása? ‒ kérdezi.

– Őfelsége külügyi szolgálatának vagyok a tagja ‒ válaszolom, és különös módon elpirulok.

Ezt leszámítva leginkább szálfaegyenes hátára, markáns állára emlékszem, és az arca pihéin megcsillanó kósza fénysugárra, miközben családi sagám nyomorúságos részleteivel traktálom.

– Szólíthatom Natnek? ‒ kérdezi első találkozónk végén.

Szólíthat.

– Engem Prue-nak szoktak hívni ‒ mondja, és abban maradunk, hogy két hét múlva találkozunk. Akkor ugyanolyan szenvtelen hangon közli velem, mire jutott:

– Nat, a helyzet az, hogy ha néhai apád teljes vagyona holnap rád szállna, még arra sem lenne elég, hogy ennek az ügyvédi irodának a tiszteletdíját kifizesd belőle, nemhogy a veled szemben benyújtott követeléseket. Viszont ‒ folytatja, mielőtt még tiltakozhatnék, hogy nem áll szándékomban tovább rabolni az idejét ‒ az ügyvédi iroda lehetőséget biztosít arra, hogy a rászorulóknak ingyenes jogi szolgáltatást nyújtsunk az ezt megérdemlő peres ügyekben. Örömmel közlöm veled, hogy a te peres ügyed ebbe a kategóriába tartozik.

Prue még egy találkozót szeretne, egy hét múlva, de kénytelen vagyok későbbre halasztani. Be kell csempésznem egy lett ügynököt a Vörös Hadsereg fehéroroszországi híradós bázisára. Miután visszatérek Angliába, elhívom Prue-t vacsorázni, mire szigorú hangon közli velem, hogy az ügyvédi iroda szabályzatában foglaltatik az, hogy az ügyfelekkel való kapcsolat nem léphet át egy bizonyos határt. Viszont örömmel tudatja velem, hogy az iroda képviseletének eredményeképpen a bíróság minden velem szemben támasztott követelést eltörölt. Sűrű hálálkodás közepette megtudakolom, ez esetben tiszta-e a terep, és elhívhatom-e vacsorázni. Igen, tiszta.

A Bianchiba megyünk. Prue mélyen dekoltált nyári ruhát visel, haja nem simul a füle mögé, és az összes nő és férfi őt bámulja az étteremben. Gyorsan rájövök, hogy a szokásos fecsegésemmel most nem sokra megyek. Alig érünk a főételhez, és Prue már kiselőadást tart nekem a jog és az igazság között tátongó szakadékról. Amikor a pincér kihozza a számlát, Prue megkaparintja, pennyre pontosan kiszámolja a felét, hozzáad tíz százalék borravalót, és annyi készpénzt vesz elő a táskájából. Színlelt felháborodással közlöm vele, hogy még soha életemben nem láttam ilyen szemérmetlen korrektséget, mire majdnem leesik a székről, annyira nevet.

Hat hónappal később, munkaadóim előzetes jóváhagyásával megkérdezem tőle, hajlandó lenne-e hozzámenni egy kémhez. Hajlandó. Most a Szolgálaton a sor, hogy vacsorázni vigye. Két héttel később Prue bejelenti, úgy döntött, egy időre felhagy a jogi pályával, és elvégzi az ellenséges területre készülő házastársaknak szóló hivatali kiképzést. Azt akarja, hogy tudjam: nem az irántam érzett szerelemből, hanem szabad akaratából döntött így. Vívódott, de végül meggyőzte a kötelességérzet a hazája iránt.

Kiváló eredménnyel végzi el a kiképzést. Egy héttel később a moszkvai angol nagykövetségen találom magam kereskedelmi másodtitkár pozícióban. A feleségemmel, Prudence-szel együtt költözöm Moszkvába. Végül úgy alakul, hogy ez az egyetlen kiküldetésem, amelyre velem tart. Prue-nak semmi oka szégyenkezni, amiért így történt. Hamarosan erre is ki fogok térni.

Két évtizeden át szolgáltam a királynőt diplomáciai, illetve konzuli fedésben ‒ kezdetben Prue-val, majd nélküle ‒ Moszkvában, Prágában, Bukaresten, Budapesten, Tbilisziben, Triesztben, Helsinkiben, legutóbb pedig Tallinnban, és közben mindenféle rangú titkos ügynököt szerveztem be és futtattam. Soha nem kaptam meghívást felsőbb politikai körökbe, és ennek örülök. Aki arra született, hogy ügynököket futtasson, magányos farkas. Lehet, hogy az utasításokat Londonból kapja, de a terepen csak tőle függ a saját maga és az ügynökei sorsa. És ha vége az aktív éveinek, nem fognak két kézzel kapkodni egy negyvenes évei végén járó világjáró kém után, aki gyűlöli az irodai munkát, az önéletrajza pedig a ranglétrán megrekedt, középszerű diplomatáé.

*

Közeleg a karácsony. Eljött az igazság pillanata. A Szolgálat Temze-parti főhadiszállásának legmélyebb katakombáiba vezetnek, egy szűk, levegőtlen tárgyalóba. A helyiségben egy meghatározhatatlan korú, intelligens nő mosolyog rám. Moira, HR-es. Mindig is volt valami idegen a Szolgálat Moiráiban. Többet tudnak rólad, mint te magad, de nem mondják meg, mi az, és azt se, kedvükre való vagy-e, vagy sem.

– Na és Prue? ‒ érdeklődik Moira lelkesen. ‒ Túlélte az ügyvédi iroda legutóbbi fúzióját? Biztosra veszem, hogy megviselte a dolog.

Igazán kösz, Moira, nem, egyáltalán nem viselte meg, és gratulálok, hogy ilyen alaposan felkészült. Ez a minimum, amit elvártam.

– De jól van, igaz? Ugye mindketten jól vannak? ‒ A hangjából kicsendülő nyugtalanságról nem veszek tudomást. ‒ Most, hogy maga biztonságban hazatért.

– Remekül, Moira, remekül. Nagy a boldogság, most, hogy újra együtt vagyunk.

Most pedig légy szíves, olvasd fel a halálos ítéletemet, essünk végre túl az egészen. Moirának azonban megvannak a módszerei. A lányunk, Stephanie következik a listán.

– Bízom benne, hogy nincs több kamaszos nyűg most, hogy végre egyetemre jár.

– Nem, nem, Moira, nincs semmi ilyesmi. A tanárai odáig vannak érte.

Közben pedig ez jár a fejemben: jó lenne, ha végre kiböknéd, hogy csütörtök estére szerveztétek a búcsúbulimat, mivel senki sem szereti a péntekeket, és azt is hallani szeretném, hogy fogjam a kihűlt kávémat, és menjek át három ajtóval arrébb az Áttelepítés részlegre, ahol roppant csábító állásajánlatokkal bombáznak majd, legyen szó a hadiiparról, a magánszektorról vagy az örökségvédelemről, a Gépjárműipari Szövetségről, esetleg a segédgondnokokat kereső magániskolákról. Ezek az egykori kémek elfekvői. Mindezek után meglepetésként érnek Moira szavai:

– Nos, ami azt illeti, lenne egy pozíciónk magának, Nat, már amennyiben érdekli a dolog.

Hogy érdekel-e? Ennyire nem érdekel senkit, mint engem. És engem is csak módjával, mivel sejtem, mit akarnak felkínálni, és sejtésem bizonyossággá válik, amint Moira belefog a jelenlegi orosz fenyegetés gyerekeknek szóló kiadásába.

– Mondanom se kell magának, Nat, hogy a moszkvai Központ teljesen kikészít minket itt Londonban.

Nem, Moira, mondania se kell. Ugyanezt hajtogatom évek óta a Központnak.

– Undokabbak, mint valaha. Pofátlanabbak, többen vannak, és mindenbe beleütik az orrukat. Maga szerint ezt helytálló megállapítás?

Szerintem az, Moira. Nagyon is. Olvassa el a megbízatásom végén a napfényes Észtországból írt jelentésemet.

– És amióta kirúgtuk a legális kémjeiket ‒ ez a diplomáciai fedésben dolgozó kémeket jelenti, vagyis az énfajtámat ‒, elárasztottak minket egy rakás illegálissal ‒ folytatja Moira méltatlankodva. ‒ Szerintem maga is egyetért abban, hogy ezek mind közül a legrosszabbak, őket a legnehezebb kiszagolni. Látom, kérdézni szeretne valamit.

Egy próbát megér. Nincs mit veszítenem.

– Nos, mielőtt még folytatná, Moira.

– Igen?

– Felmerült bennem, hogy lenne egy üresedés az orosz részlegen. Azzal mindenki tisztában van, hogy egy sor tehetséges ifjú titán dolgozik ott. De mi a helyzet egy olyan tapasztalt tűzoltóval, egy rutinos vén rókával, mint jómagam? Anyanyelvi szinten beszélek oroszul, egy perc alatt elutazom bárhova, és hajlandó vagyok elsőnek beleharapni bármilyen potenciális orosz disszidensbe vagy ügynökbe, aki beállít az Állomásra. Ott egy szót se beszél senki oroszul.

Moira már ingatja is a fejét.

‒ Sajnos szó se lehet róla, Nat. Megfuttattam Brynnél. Tántoríthatatlan.

Csak egy Bryn van a Hivatalnál: Bryn Jordan, teljes nevén Bryn Sykes-Jordan, az orosz részleg haláláig tartó ura és parancsolója, egykori moszkvai állomásfőnököm.

– Mégis miért? ‒ erősködöm.

– Nagyon jól tudja. Az orosz részlegen az átlagéletkor 33 év, még Brynnel együtt is. A többségüknek doktorija van, az agyuk, mint a szivacs, mind kiválóan értenek a számítógéphez. Bármennyire is tökéletes minden tekintetben, magáról a fentiek nem igazán mondhatók el, Nat. Vagy tévednék?

– Bryn nincs véletlenül itt? ‒ teszek egy utolsó próbát.

– Bryn Jordan teljesen el van havazva. Ebben a percben is azt teszi Washingtonban, amire egyedül ő képes. Megpróbálja helyrehozni kissé megroggyant kapcsolatunkat Trump hírszerzői közösségével a jelenlegi Brexit utáni helyzetben. Semmi szín alatt sem zavarhatja senki, még maga sem. Egyébként szívélyes üdvözletét és részvétét küldi. Világos?

– Világos.

– Csakhogy ‒ folytatja Moira felélénkülve ‒ van itt valami, amihez megfelelően képzett, Nat. Még azt is mondanám, túlképzett.

Na tessék. Következik az ajánlat, amitől kezdettől fogva tartottam.

– Sajnálom, Moira ‒ vágok közbe ‒, de ha a Kiképző részlegről van szó, inkább szögre akasztom a kalapom. Nagyon kedves maguktól, igazán figyelmes, satöbbi, satöbbi.

A jelek szerint megsértettem, úgyhogy még egyszer elnézést kérek, egyáltalán nem akartam megbántani a Kiképző részlegen dolgozó kiváló hölgyeket és urakat, de köszönöm, mégsem élnék a megtisztelő ajánlattal, mire váratlanul meleg, igaz, kissé szánakozó mosoly terül el Moira arcán.

– Nem a Kiképző részlegről van szó, bár biztos vagyok benne, hogy maga ott is kiválóan helytállna, Nat. Dom nagyon szeretne beszélni magával. Vagy inkább mondjam meg neki, hogy maga inkább szögre akasztja a kalapját?

– Dom?

– Dominic Trench, az általános ügyekért felelős londoni részleg nemrég kinevezett vezetője. Ő volt a maga budapesti állomásfőnöke. Azt mondja, maguk ketten remekül kijöttek egymással. Biztosra veszem, hogy ez most sem lesz másként. Miért vág ilyen képet?

– Komolyan azt mondja, hogy Dom Trench az általános londoni részleg vezetője?

– Miért hazudnék magának?

– Mikor nevezték ki?

– Egy hónapja. Amíg maga téli álmot aludt Tallinnban, és nem olvasta a hírleveleinket. Dom várja magát holnap reggel tízkor. De előbb kérdezzen rá Vivnél.

– Vivnél?

– Az asszisztensénél.

– Még szép.

3.

– Nat! Remekül nézel ki! A tengerész hazatért a tengerről. Átkozottul jó bőrben vagy, húsz évet letagadhatnál ‒ rikoltja Dominic Trench. Felpattan igazgatói asztala mögül, és mindkét kezével megragadja jobb kezemet. ‒ Látszik, hogy jó sok időt töltesz az edzőteremben. Prue jól van?

– Majd' kicsattan, Dom. Na és Rachel?

– Remekül van. Én vagyok a világ legszerencsésebb fickója. Találkoznotok kell vele, Nat. Neked és Prue-nak. Menjünk el vacsorázni négyesben. Odáig leszel érte.

Rachel. A brit birodalom bárónője, a konzervatív párt egyik bennfentese. Második feleség, nemrég esküdtek.

– És a gyerekek? ‒ kérdezem óvatosan. Domnak kettő is volt becses első nejétől.

– Pompásan vannak. Sarah a South Hampsteadbe jár, kitűnő tanuló. Szóba se jöhet nála más, csak Oxford.

– Na és Sammy?

– Még az alkonyzónában. De nemsokára túl lesz rajta, és a nővére nyomdokaiba lép.

– És Tabby hogy van, ha szabad kérdeznem? ‒ Tabitha, az első feleség kész idegroncs lett, mire szakítottak Dommal.

– Méltósággal viseli. Amennyire tudjuk, nincs új férfi a láthatáron, de a remény hal meg utoljára.

Úgy sejtem, mindenkinek az életében van egy Dom. Ő az a férfi ‒ merthogy mindig férfiról van szó ‒, aki félrevon, az egyetlen barátjának titulál, a magánélete részleteivel traktál, amit nem szívesen hallgatok, tanácsért fohászkodik, de nincs mit mondanom, aztán esküdözik, hogy megfogadja, és másnap keresztülnéz rajtam. Öt évvel ezelőtt, Budapesten töltötte be a harmincat, és most se néz ki többnek harmincnál. Ugyanaz a krupiés sárm, ugyanaz a csíkos ing, sárga nadrágtartó, ami jobban illene egy huszonöt éveshez, fehér mandzsetta, arany mandzsettagomb és levakarhatatlan műmosoly. Ugyanaz az idegesítő szokása, hogy fordított V alakban egymáshoz érinti ujjbegyeit, hátradől, és megfontoltan rád mosolyog az ujjai fölött.

*

– Nos hát, gratulálok, Dom! ‒ mondom, és közben a vezetői karosszékek és a Hivatal jellegzetes kerámialapú dohányzóasztala felé intek. Azoknak jár ilyen bútor, akik legalább hármas fokozatú beosztásban vannak.

– Kösz, Nat. Nagyon kedves tőled. Meglepett a dolog, de ha hívják az embert, nincs mese, menni kell. Kérsz kávét? Vagy teát?

– Kávét.

– Tejjel? Cukorral? A tej szója, ezt jobb, ha tudod.

– Csak feketén, Dom. Nem kérek szójatejet.

Szójatej? Mi a fene! Dom kidugja a fejét a katedrálüveg ajtón, teátrálisan jópofáskodik egy sort Vivvel, majd visszaül a székébe.

– Na és az általános londoni részlegnek még mindig ugyanaz a hatásköre, mint régen? ‒ kérdezem könnyedén. Emlékszem, Bryn Jordan egyszer azt mondta róla a fülem hallatára, hogy ez a Hivatal menhelye kóbor kutyáknak.

– Így van, Nat. Így van. Ugyanaz.

– Vagyis az összes londoni alállomás névlegesen a te irányításod alá tartozik.

– Egész Angliában. Nem csak Londonban. Az Egyesült Királyság teljes területén. Észak-Írország kivételével. És hál’ istennek még mindig teljesen autonóm.

– Mármint adminisztratív értelemben? Vagy műveleti szinten is?

– Hogy érted ezt, Nat? ‒ Dom a homlokát ráncolja, mintha nem értené.

– Mint az általános londoni részleg vezetője engedélyt adhatsz a saját műveleteidre?

– Ez elég képlékeny. Jelen állás szerint, ha egy alállomás bármilyen műveletet javasol, azt az érintett regionális osztálynak is jóvá kell hagynia. Azon vagyok, hogy ez ne így legyen.

Mosolyog. Én is mosolygok. Kesztyű felvéve. Összehangolt mozdulattal belekortyolunk a szója nélküli kávénkba, és visszatesszük a csészénket a csészealjra. Csak nem valami bizalmas dolgot akar elmondani nekem az új asszonyáról, amit nagyon nem akarok hallani? Vagy talán magyarázattal fog szolgálni arra, hogy miért vagyok itt? Úgy tűnik, még nem. Először még muszáj nosztalgiáznunk a régi szép időkről: közös ügynökeinkről, akiket én futtattam, Dom pedig hasznavehetetlen felettesem volt. Polonius az első a listán, ő a Shakespeare-hálózat ügynökeként dolgozott utoljára. Mivel pár hónapja hivatali ügyben dolgom volt Lisszabonban, meglátogattam a jó öreg Poloniust Algarvéban, egy néptelen golfpálya melletti visszhangos, új építésű villában, amit a visszavonulása alkalmából kapott tőlünk.

– Polonius remekül van, Dom ‒ felelem kedélyesen. ‒ Nincs semmi gond az új személyazonosságával. Feldolgozta a felesége halálát. Tényleg jól van. Ja.

– Mintha egy „de”-t is hallanék a hangodban, Nat ‒ jegyzi meg szemrehányóan Dom.

– Hát mégiscsak ígértünk neki egy angol útlevelet, nem igaz, Dom? Emlékszel, ugye? A jelek szerint elfelejtődött, amikor visszajöttél Londonba.

– Most rögtön utána fogok járni! ‒ Bizonyságul be is írja a noteszébe.

– Azt is fájlalja egy kissé, hogy nem tudtuk bejuttatni a lányát az Oxfordra vagy a Cambridge-re. Szerinte csak egy telefont kellett volna megeresztenünk, hogy a dolog el legyen intézve, mégse tettük. Vagyis te nem tetted meg. Polonius legalábbis így gondolja.

Dom nem szokta eljátszani, hogy bűntudatot érez. Sértődöttséget vagy értetlenséget szokott színlelni. Most a sértődöttséget választja.

– A kollégiumok miatt van, Nat ‒ fakad ki az ártatlanul megvádoltak panaszos hangján. ‒ Mindenki azt hiszi, hogy egy ilyen régi egyetem egy nagy entitás. Hát tévednek. Az embernek kollégiumról kollégiumra kell járnia, hogy el tudja intézni a dolgot. Utána fogok nézni. ‒ Még egy teendő a listán.

A következő napirendi pont Delilah, egy jó hetvenéves vérmes magyar parlamenti képviselőnő. Először rubellel tömte meg a zsebeit, majd amikor a rubel bezuhant, úgy döntött, mégiscsak jobban szereti a fontot.

– Delilah remek formában van, Dom. Abszolút. Egy kicsit dühítette, amikor rájött, hogy az utódom nő. Azt mondta, amíg én futtattam, legalább ábrándozhatott arról, hogy több is lesz közöttünk.

Dom elvigyorodik, és megrántja a vállát Delilah és a szeretői gondolatára, de a nevetést megspórolja. Belekortyol a kávéba. Visszateszi a csészét a csészealjra.

– Nat ‒ mondja lehangoltan.

– Dom.

– Én tényleg azt hittem, hogy ez egy heurékapillanat lesz a számodra.

– Miért is, Dom?

– Az isten szerelmére, Nat! Amit kínálok neked, az egy óriási lehetőség arra, hogy egyedül átalakíts egy hazai bázisú orosz kihelyezett állomást, ami túl régóta van árnyékban. A te szakértelmeddel pikk-pakk gatyába fogod rázni. Maximum fél év kell hozzá. Szép, kreatív feladat, ráadásul műveleti is. Mintha csak rád szabták volna. Most komolyan, abban a korban, amiben most vagy, kell ennél több?

– Nem igazán tudlak követni, Dom.

– Nem?

– Nem.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy nem mondták el neked?

– Annyit mondtak, hogy beszéljek veled. Semmi többet. Most itt vagyok.

– Komolyan vakon sétáltál be ide? Jézusom! Néha elgondolkodom azon, hogy mit képzelnek ezek a kibaszott HR-esek? Moirával beszéltél?

– Lehet, hogy úgy gondolta, jobb, ha tőled hallom, bármi is legyen az, Dom. Ha jól emlékszem, azt mondtad, hazai bázisú orosz kihelyezett állomás, ami túl régóta volt árnyékban. Csak egy ilyenről tudok, a Menedékről, de az nem kihelyezett állomás, hanem alállomás az általános londoni részleg égisze alatt. Jelenleg egyáltalán nem aktív, a hasznavehetetlen áttelepített disszidenseknek és ötödrangú informátoroknak a szemétdombja. Legutóbb azt hallottam róla, hogy a pénzügyminisztérium fel akarta számolni. Biztos elfelejtették. Komolyan ezt akarod felkínálni nekem?

– A Menedék egyáltalán nem szemétdomb, Nat. Távolról sem az. Amíg én itt vagyok, biztos nem. Azt elismerem, hogy egy-két tiszt felett eljárt az idő, és néhány forrás se kapott még lehetőséget arra, hogy bizonyítson. De akinek van hozzá szeme, az ott színarany kincset talál. Ráadásul ‒ említi mellékesen, mintha csak most jutna eszébe ‒, aki megcsillogtatja a tehetségét a Menedékben, egyértelműen komoly eséllyel pályázik arra, hogy bekerüljön az orosz részlegre.

– Csak nem erre készülsz, Dom?

– Mármint mire, öregem?

– Arra, hogy beveszed az orosz részleget. A Menedéken keresztül.

Dom helytelenítően a homlokát ráncolja, és szigorúan összepréseli az ajkait. Viselkedése nem is lehetne átlátszóbb. A leghőbb vágya az orosz részleg, lehetőség szerint annak is a vezetői posztja. Nem azért, mert ismeri a terepet, van rutinja, vagy mert beszél oroszul. Domra ezek közül egyik sem igaz. Dom igazi multis gyerek a Cityből, a nyelvérzéke a nullával egyenlő. Szerintem ő maga sem tudja, miért találták meg a fejvadászok.

– Csak mert ha ez jár a fejedben, akkor ha lehet, szeretnék veled tartani ezen az úton, Dom ‒ folytatom szellemeskedve, csipkelődve vagy talán mérgesen; ezt magam sem tudom. ‒ Vagy úgy tervezted, hogy leszeded a jelentéseimről a címkét, és ráragasztod a sajátodat, ahogy Budapesten tetted? Csak kérdezem.

Dom eltűnődik, ami azt jelenti, hogy először rám szegezi a tekintetét egymáshoz érintett ujjai felett, aztán a távolba réved, majd újra vissza rám, hogy meggyőződjön róla, még mindig ott vagyok.

– Na jó, Nat, íme az ajánlatom, aztán majd eldöntöd, hogy érdekel-e. Az általános londoni részleg vezetőjeként hivatalosan is lehetőséget kínálok arra, hogy Giles Wackford utódja légy a Menedék nevű alállomás vezetői posztján. A megbízás ideiglenes, és te alám tartozol. Azonnali hatállyal megkapod Giles ügynökeit és a Menedék költségelőlegét. Meg a repikeretét, már amennyi maradt belőle. Azt javaslom, ne tökölj, ragadd meg ezt a lehetőséget. Majd később kiélvezed a szabidat. Na, mit szólsz?

– Azt, hogy nem megy, Dom.

– Miért nem?

– Meg kell beszélnem a dolgot Prue-val.

– És ha megbeszélted Prue-val?

– Nemsokára itt a lányunk, Stephanie tizenkilencedik születésnapja. Megígértem, hogy hármasban elmegyünk síelni, mielőtt Stephanie visszamegy Bristolba.

Dom kinyújtja a nyakát, teátrálisan a falinaptárra hunyorog.

– Mikor?

– Ez a második féléve.

– Úgy értettem, mikor mennétek síelni.

– Hajnali ötkor szombaton a Stanstedről, ha szeretnél csatlakozni hozzánk.

– Felteszem, Gilesnak nem jelent gondot tartani a frontot hétfőig a Menedékben, ha addig ki nem nyiffan. Csak amíg megbeszélitek Prue-val a dolgot, és a mindannyiunk számára kielégítő döntésre juttok. Jó ez így neked, vagy épp ellenkezőleg?

Jó kérdés. Jó lesz ez így nekem? A Hivatalnál maradok, az oroszokon fogok dolgozni, még akkor is, ha a Dom asztaláról lehulló morzsák jutnak nekem.

De vajon Prue-nak is jó lesz így?

*

A mostani Prue nem az a meggyőződéses „hivatali” hitves, mint aki több mint húsz éve volt. Önzetlennek persze önzetlen, és az igazságérzete sem csorbult. Ha elengedi magát, ugyanolyan szórakoztató, mint régen. Ugyanolyan elszánt, hogy a világot szolgálja, de soha többé nem óhajtja titkos keretek között tenni. A figyelemre méltó ügyvédbojtár leckéket vett megfigyeléselhárításból, titkos jeladásból és titkos rejtekhelyek kiürítéséből, és hajlandó volt velem tartani Moszkvába. Tizennégy megterhelő hónapon át örökös stresszben kellett élnünk; tudtuk, hogy a legintimebb pillanatainkat is kihallgatják, videóra veszik, és kielemezik, emberi gyengeség vagy lankadó éberség után kutatva. Állomásvezetőnk ‒ az a bizonyos Bryn Jordan, aki mostanság a washingtoni konklávén kénytelen gubbasztani tengerentúli kollégáinkkal ‒ figyelemre méltó vezénylete alatt Prue a főszerepet alakította a férjre és feleségre írt, az ellenség lehallgatóinak megtévesztését célzó színjátékban.

Prue azonban Moszkvában tudta meg, hogy várandós, és ez tüstént kiábrándította a Hivatalból és a módszereiből. Többé már nem vonzotta az életen át tartó megtévesztés, ha egyáltalán valaha is tetszett neki. Azt sem akarta, hogy a gyermekünk idegen földön jöjjön világra, így hát visszatértünk Angliába. Talán ha megszületik a baba, másként gondolja majd, győzködtem magam. Nagyobbat nem is tévedhettem volna. Aznap, amikor Stephanie megszületett, Prue apját elvitte egy szívroham. Az örökségéből Prue rögtön vett egy viktoriánus házat Battersea-ben, nagy kerttel és almafával. A szándéka akkor sem lehetett volna nyilvánvalóbb, ha zászlót ver a földbe, és azt mondja, „itt maradok”. A lányunkból, Steffből nem lett olyan diplomatacsemete, mint amilyeneket olyan sokat láttunk Prue-val: azokra a gyerekekre állandóan bébiszitterek vigyáztak, és országról országra, iskoláról iskolára hurcibálták őket az apjuk és az anyjuk után. Steff a természetes helyét fogja elfoglalni a társadalomban, és állami iskolákba fog járni, a magán vagy a bentlakásos szóba sem jöhet.

És mit kezdjen magával Prue élete hátralévő részében? Ott folytatja, ahol abbahagyta. Az emberi jogok élharcosa lesz, az elnyomottak jogaiért küzd. Döntése azonban nem jelentette azt, hogy egyik napról a másikra különváltunk volna. Prue megértette, milyen fontos nekem a királynő, a haza és a Szolgálat szeretete. Ahogy én is megértettem, milyen fontos neki a jog és az igazság szeretete. Ennél többet nem adhatott a Szolgálatnak. Már házasságunk kezdetén sem volt az a fajta feleség, aki tűkön ülve várta az állomásfőnök karácsonyi buliját, a Szolgálat nagyra becsült tagjainak temetését vagy a fiatal kollégáknak és partnereiknek szervezett házibulikat. Ami pedig engem illet, soha nem vonzottak az összejövetelek Prue radikális jogászkollégáival.

Azt azonban egyikünk sem láthatta előre, hogy egyik külföldi kiküldetés követi majd a másikat; a posztkommunista Oroszországból ‒ rácáfolva minden reményre ‒ a liberális demokráciát fenyegető, valós veszély lett. Gyakorlatilag állandóan távol voltam a családomtól.

Most viszont, hogy Dom kedves szavait idézzem: hazatértem a tengerről. Egyikünknek sem volt könnyű, főleg Prue-nak. Teljes joggal remélhette, hogy most már végleg itthon maradok, és új életet kezdhetek az általa kissé túl gyakran emlegetett való világban. Egy volt kollégám szabadidőklubot nyitott hátrányos helyzetű gyerekeknek Birminghamben, és állítja, hogy soha életében nem volt ilyen boldog. Nem mondtam én is régebben, hogy pont ilyesmivel akarok foglalkozni?

4.

A hét hátralévő részében, mielőtt még hajnalok hajnalán útnak indultunk volna Stanstedről, a családi béke érdekében úgy tettem, mintha azon rágódnék, elfogadjam-e a felkínált, „eléggé lehangoló állást”, vagy hagyjam a csudába az egészet, amit Prue már régóta szorgalmazott. Prue hajlandó volt kivárni. Steffet egyáltalán nem izgatta az egész. Ő egyébként is úgy tudta, hogy közepes kaliberű bürokrata vagyok, és soha nem fogom többre vinni, bármit is teszek. Steff szeretett engem, de csak a magasból.

– Nézzünk szembe a tényekkel, öregfiú. Nem valószínű, hogy kineveznének pekingi nagykövetnek, és a lovaggá ütésre sem látok nagy esélyt ‒ latolgatta Steff derűsen, amikor vacsora közben szóba került a téma. Mint mindig, most is hősies bátorsággal viseltem a helyzetet. Amíg külföldön voltam diplomata, legalább volt valami tekintélyem. De itthon, az anyaföldön csak egy voltam a szürke hivatalnokok tömegéből.

A hegyi hotelben töltött második este Steff elment dorbézolni pár szintén ott megszálló olasz sráccal, mi pedig Prue-val beültünk a Marcelbe egy sajtfondüre és pár pohárka Kirschre. Hirtelen rám tört a késztetés, hogy őszintén bevalljam Prue-nak, valójában milyen ajánlatot kaptam a Hivataltól, ahelyett, hogy – mint terveztem – valami mesével etetném meg, egy újabb fedősztorival. Azok után, amit oly sok év alatt el kellett viselnie tőlem, ennyit igazán megérdemelt. Halk rezignáltságából tudtam: már rájött, messze vagyok még attól, hogy szabadidőklubot nyissak hátrányos helyzetű gyerekeknek.

– Ez is egy lepattant londoni alállomás. A hidegháború dicsőséges évei óta ül a babérjain, de semmi értékelhetőt nem produkált ‒ mondtam komoran. Kispályás terep, fényévekre a főcsapástól. Vagy az lesz a dolgom, hogy talpra állítsam, vagy hogy felgyorsítsam a temetőbe vezető útját.

Azon ritka alkalmakkor, ha nyugodt hangnemben beszélhetünk a Hivatalról, Prue-nál soha nem lehet tudni, hogy az ember az árral úszik-e, vagy ellene, ezért egy kicsit így is, úgy is csinálok.

– Nem azt mondtad mindig, hogy nem akarsz parancsnoki pozíciót? ‒ tiltakozik Prue finoman. ‒ Jobban szereted, ha te vagy a második ember, és nem kell a büdzsén aggodalmaskodnod meg másoknak parancsolgatnod.