Kosztolányi
Velencéje

– részlet –

Kosztolányi Dezső prózai írásaiból,
cikkeiből és leveleiből összeállította
Schmal Alexandra

Te régi századok lelence.
Azúr, aranyló, mély medence.
Gyémántokkal rakott szelence.
Ha nem leszek, mondd, elfeledsz-e,
Velence?

(Esti Kornél rímei)

Hogy magamról is szóljak: Olaszországban jártam, olasz könyvekben, olasz versekben fürdöm, s napról napra szorgalmas hangyaképpen gyarapítom a műveltségemet. Én még mindig a régi vagyok.

Csokonainak, ennek a nemes nagy kultúrembernek, az első vitézkötéstől és zsíros laposságtól mentes magyarnak képe lebeg előttem.

(Juhász Gyulának, Szabadka, 1907. augusztus 9.)

Tengerre magyar

A hajó zászlója félárbócra van eresztve. Mit jelent ez? Régi hajósnép lévén, a pestiek tudják, hogy ezt a kifejezést a baccarat-nál alkalmazzák, mikor a bank már többször ütött egymás után, s a szegény pointeurök riadtan adják ki a jelszót: „félárbócra a téteket.” Valószínűen a hajósok is tőlünk tanulták. Némelyek aggodalmas arccal járnak a födélzeten. Általában a magyarok úgy ülnek a velencei hajón, mint a színházban. Lenn a kék drapérián látni akarnak valamit, vagy vihart, vagy hajókatasztrófát, vagy cethalat. Nem veszik számba, hogy a tenger annyi idő alatt éppen megszokhatta önmagát, nincs szüksége, hogy cigánykerekeket hányjon mások előtt, s meggyőződjön arról, csakugyan tenger-e. Innen van, hogy a pestiek bizonyos enyhe nagyzási hóborttal nézik a fiumei pocsétát. Csak el ne süllyedjünk: ez reszket a szemekben. Tengerészek: így hívják a kis horvát lurkókat, akik a konyhai burgonyahulladékot döntik a vízbe. Papa, kérlek, nézd meg a szótárban, mit jelent olaszul „segítség”, „megfulladok”, „mentőöv”: íme a pesti anyák utolsó kívánsága. A félelem, mely nem talál tápot, minthogy az út sima és szörnyen biztonságos, unalommá senyved, aztán bizsergő sejtelemmé változik, hátha mégis történik valami. Hallom, amint mellettem megállapítják, hogy a kapitány – szegény – hasonlít kicsit az Empress of Ireland kapitányához. Mit kicsit? Szakasztott a mása, talán az édes testvéröccse, azonkívül a homlokán határozottan van valami a Titanic hőséből is. Valójában derék kis talján – pontos vízi hivatalnok –, aki januárban a harmadik fizetési osztályba lép, egyáltalán nincs tragikus arca, sőt nem is nagyon buzgólkodik a kormánykerék körül. Minden mozdulatát azonban lázasan vitatják. Nem láttátok, hogy most levette a sapkáját? Csak nincs baj, hogy a lakosztályába szaladt s magára zárta az ajtaját? Talán öngyilkosságot követ el a katasztrófa előtt? Ezeket a ravasz tengeri farkasokat nem lehet kiismerni. A tengeri farkas csakugyan lement a kajütjébe, elálmosodott a dús reggelitől, a Chiantitól, s most alszik, tessék odafigyelni, kihallatszik szép, egyenletes horkolása.

Másként nyugodtan pöfékelünk előre. Egy apa fülön fogja a gimnazista fiát, s magyarázza neki a „fönséges kék óceánt”. Őszintén szólva keveset látunk belőle, a moziban sokkal inkább látható s ajánlható. Magyarok ölében ülök, magyarok ülnek az én ölemben is, hála isten sokan vagyunk. Mindenütt csak magyar szó hallható. Azok a nászutasok, akik magukkal hozták az Egy óra alatt olaszul című, kitűnő és alapos nyelvészeti tanulmányt, kétségbeesetten bedobják a tengerbe, úgyse lesz rá szükség. Az összes kávéházak – még az irodalmiak is – képviselve vannak. Később tudjuk meg, hogy Árpád elvesztette a fekete táskáját. Tíz órán át mindenki ezzel az izgató eseménnyel foglalkozik. Árpád, az ég szerelmére, hova tetted a fekete táskát? Árpád, te mindig ilyen voltál, a feleséged hiába intett, nem néztél a hordár körmére, és most a fekete táska a fiumei rakparton vagy az óceán feneketlen mélyében pihen. Árpád később személyesen is megjelen, bemutatkozik az egész hajó közönségének, tört olaszsággal magyarázza, mi történt vele. A magyarok azt mondják: prego. Nemsokára kiderül, hogy senki se tud olaszul, még maga Árpád se, erre összeölelkeznek az emberek, és pesti argón folyik a társalgás. Árpád katasztrófája mindenütt mély részvétet kelt. Az óceánnál, az azúr színeknél, a sirályoknál jobban érdekel bennünket Árpád és korán elhunyt fekete táskája. Ne emeljünk téged pajzsra, itt, a nyílt tengeren, Árpád?

Ilyen gondokkal foglalkozva lassanként megérkezünk. Sötét csömör tükröződik az arcokon. A tenger sima volt, mint a korcsolyapálya, még csak meg se moccant, hintázni se igen akarta a szegény magyarokat, akik élményekre ajzottan ültek a vászonszékeiken, és édesen féltek. Petrezselymet árultak a nők is, nem akarta őket megtáncoltatni a tenger, az öreg gavallér. Az az izgalom, mely reggel sápadt az arcokon, most szürke, szomorú csalódás alakjában tűnik fel. Csak még bennem van némi reményük, aki fehér ruhában, fehér sapkában állok a hajó orrán, s eddig egy szót se szóltam. Ez biztosan valami amerikai. Kérlek, szólj hozzá. Mi az angolul, hogy „kérem szépen”. Nem tudom, csak menj oda, nézz rá, vagy lökd meg, s kérdezd meg tőle, hány óra. Egy lány mellettem sétál el – az amerikai mellett –, de aztán elmegy. Nem látod, milyen közönyös, ezek az „amerikai hajósok” mind ilyenek, nem érdemes velük kezdeni. Később mégis egyre többen tolonganak a hajó orra felé, nézik az idegent, az utolsót, akiben még mindig hisznek. Nincs lelkem hozzá, hogy leálcázzam magam. Végre is én voltam az útjuk szenzációja, az egyetlen ember, akiről nem tudták biztosan, hogy pesti. Ha már nem volt vihar, ha már nem is hánytak, szegények, meg kell hagynom nekik az illúziójukat, hogy amerikaival utaztak. Csak így – kíméletesen – értesítem őket, hogy sajnos én is az vagyok, bocsássanak meg nekem, de az vagyok: pesti.

Újra én vagyok. Mindég én vagyok. Olasz újságok, olasz könyvek és olasz emberek közt ülök és olaszul beszélek. Este telt holdnál szállok tengerre. Ha belefúlok, a hazafias vers is el fog veszni, mert még nem írtam le.

Mille salute e baccio a Hedda!

Desiré

(Lányi Heddának, Fiume, 1908. június 13.)

A szövegek első megjelenései

A levélrészleteket lásd Kosztolányi Dezső: Levelek – Naplók, egybegyűjtötte, sajtó alá rendezte és a jegyzeteket írta Réz Pál, az 1933–1934-es naplót sajtó alá rendezte Kelevéz Ágnes és Kovács Ida, Budapest, Osiris, 1996 (Osiris Klasszikusok).

Tengerre magyar
A Hét, 1914. július 19. Kötetben lásd Tinta, Gyoma, Kner, 1916; Elsüllyedt Európa, Budapest, Révai, [1943,] 43–45 (Hátrahagyott művek, VII; a továbbiakban EE); Európai képeskönyv, Budapest, Szépirodalmi, 1979 (a továbbiakban EK), 49–51.

A velencei vándor
Élet, 1910. április 10. Kötetben lásd A léggömb elrepül, Budapest, Szépirodalmi, 1981, 264–266.

A sziget
Élet, 1913. augusztus 31.; EK, 44–46.

Délszaki kalandok
Pesti Hirlap, 1934. november 25. Kötetben lásd Sötét bújócska, Budapest, Szépirodalmi, 1974, 308–309. A második hölgy római történetét itt nem közöljük.

„Ricordo di Venezia”
A Hét, 1915. május 16.; EK, 52–54.

Itália nyugodttá és bölccsé tesz…
Erdős Renée – Jöttem hozzátok… [kritika], A Hét, 1909. február 14. (Lehotai aláírással, részlet)

Két élet (Velencei kép)
Pesti Hirlap, 1924. szeptember 28.; EK, 78–79.

Itália (Képek az útról)
A négy részből álló írás eredetileg a Pesti Hirlapban jelent meg 1924. október 5-én, 12-én, 19-én és 26-án. Kötetben lásd EK, 80–87. Itt a bevezetőt és a két velencei részt közöljük.

Ah, mily nagy a világ…
A vándor, A Hét, 1910. június 26. (Otto Larssen útirajzairól szóló ismertetés részlete, Lehotai aláírással)

Velencében ittam a világ legjobb csokoládéját…
Mire gondoltál?, Képes Vasárnap. A Pesti Hirlap Vasárnapja, 1930. szeptember 14. Kötetben lásd Én, te, ő, Budapest, Szépirodalmi, 1973, 217.

Ábécé a hangról és szavalásról
Uj Idők, 1928. február 26. Kötetben lásd Nyelv és lélek, 2., jav., bőv. kiad., Budapest, Szépirodalmi, 1990, 495–500. Itt csak a velencei részt közöljük.

A legnyomorultabb
Pesti Hirlap, 1925. július 28.; EK, 91–92.

Velence
Élet, 1914. március 29. Rövidítve, Séta a velencei temetőben címmel lásd EE, 49–50 és EK, 47–48. A teljes szöveget kötetben lásd Füst, Budapest, Szépirodalmi, 1970, 29–30.

Tengeri betegség
A Hét, 1910. szeptember 4. Adria címmel lásd az Álom és ólom című gyűjteményes kötetben (Budapest, Szépirodalmi, 1969, 454–456).

A képek lelőhelye

A forrás megnevezése után az e-könyvben szereplő sorszámot tüntetjük fel.

Fortepan / Aszódi Zoltán     13

Fortepan / Breuer Pál   38

Fortepan / Fancsy István   47

Fortepan / Fortepan   29

Fortepan / Gara Andor   7

Fortepan / Garamvölgyi Lajos   20

Fortepan / Kárpáti György Mór   5

Fortepan / Kieselbach Gyula   14

Fortepan / Kieselbach Tamás   44

Fortepan / Lőrinczi Ákos   6, 16

Fortepan / Magyar Bálint   22

Fortepan / Magyar Műszaki és Közlekedési Múzeum Archívum, Negatívtár – Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Képcsarnok gyűjtemény   4

Fortepan / MZSL – Ofner Károly   17, 40

Fortepan / Ormos Imre Alapítvány   39

Fortepan / Roberto Urban   11, 48

Fortepan / Szalai Teréz   borítókép, 2, 10, 30

Fortepan / Szántó Ildikó   26, 35, 50

Fortepan / Szathmáry István   9

Fortepan / Teodoro Wolf-Ferrari   1, 8, 15, 18, 23, 27, 36, 37, 42, 43, 49

Fortepan / Uj Nemzedék napilap   28

Fortepan / Zichy   19, 24, 33, 34, 45

Fortepan / Zichy-kúria, Zala   21, 32, 46

Fortepan / Zsembery Bendegúz   41

Ismeretlen fényképész felvétele: A Kosztolányi család a velencei Lidón, 1924 (Kosztolányi Dezső, Kosztolányi Dezsőné, Kosztolányi Ádám és ismeretlenek)   25

Molmenti, P.–Mantovani, D.: Le isole della laguna Veneta, Bergamo, 1904, 31 (Foto: T. Filippi)   12

Tartalom

Juhász Gyulának, Szabadka, 1907. augusztus 9.

Tengerre magyar

Lányi Heddának, Fiume, 1908. június 13.

A velencei vándor

Lányi Heddának, Velence, Lido, 1908. június

A sziget (Isola San Lazzaro)

Kosztolányi Árpádnak, Budapest, 1924. július 9.

Délszaki kalandok

Kosztolányi Árpádnénak, Róma, 1924. augusztus 2.

„Ricordo di Venezia”

Itália nyugodttá és bölccsé tesz…

Kosztolányi Árpádnak, Lido, Venezia, 1924. augusztus

Két élet (Velencei kép)

Kosztolányi Árpádnak, Budapest, 1924. augusztus 30.

Itália (Képek az útról)

Ah, mily nagy a világ…

Velencében ittam a világ legjobb csokoládéját…

Ábécé a hangról és szavalásról

A legnyomorultabb

Horvát Henriknek, Szabadka, 1907. augusztus 16.

Velence

Kosztolányi Máriának, Róma, 1924. augusztus eleje

Kosztolányi Árpádnak, Velence, Lido, 1926. augusztus 8.

Tengeri betegség

Kosztolányi Árpádnak, Velence, 1926. augusztus 18.

A szövegek első megjelenései

A képek lelőhelye

A szerkesztő köszönetet mond Sárközi Évának a szövegválogatásban nyújtott segítségéért.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 500 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL