Veronica Henry

KARÁCSONY VIDÉKEN

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Veronica Henry

KARÁCSONY
VIDÉKEN

A mű eredeti címe

A Country Christmas

Copyright © Veronica Henry 2002

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 2064-7115

ISBN 978 963 452 556 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Kedves Olvasó!

Az első regény mindig különös helyet foglal el a szerző szívében. Gyakran hosszú évek munkája, újraírás, könnyek, sok pohár bor, remények, félelmek és elérhetetlennek tűnő álmok eredményeként születik meg. Az ezredfordulón végre elkészültem a Honeycote című regényemmel, és elküldtem több kiadónak. Néhány hét múlva szerződést ajánlottak.

A szándékom az volt, hogy egy népes, elbűvölő és néha diszfunkcionális családról írjak, amely egy nagy, ódon házban él a Cotswoldsban. A családi vállalkozásuk ötlete forgatókönyvíró koromban támadt, amikor egy tévétársaságnál dolgoztam, és helyszíneket kerestem egy új sorozathoz. Eközben véletlenül rábukkantam egy rengeteg hagyománnyal rendelkező kis sörfőzdére, amely generációk óta egy család tulajdonában állt. Tökéletes helyszínnek bizonyult a hatalmi harcokban, viszályokban, konfliktusokban, bonyolult szívügyekben, hűtlenkedésekben és a jó öreg kapzsiságban és irigységben bővelkedő regényemhez.

Így születtek meg a Liddiard család tagjai, a Honeycote-i Sörfőzde tulajdonosai. Amikor elkezdtem a családot felépíteni, még nem is sejtettem, hogy viselt dolgaik három regényhez nyújtanak témát. Pedig ez történt. A szülők és a gyermekeik, a férjek és a feleségek, a testvérek, a barátok és a szeretők közötti kapcsolatok kifogyhatatlan forrásnak bizonyultak… Természetesen a sörfőzde a falu életében is fontos szerepet tölt be. Családok generációi dolgoznak ott és az üzemhez tartozó pubokban, ahol tűzrőlpattant pultoslányok szolgálják ki a betérő és a kandalló mellett melegedő vendégeket. Ebből a környezetből szintén rengeteg anyagot merítettem.

Az angyali Lucy, aki állandóan a Honeycote House rendetlen konyhájában serénykedik, a folyton gondterhelt, felelőtlen Mickey, aki egy bizonyos ponton túl már nem hagyatkozhat kizárólag a sármjára, a Liddiard család tagjai, a barátaik és a szomszédjaik mind szerethető, becsületes és igazán elragadó emberek. A cselekedeteik mozgatórugója mindig a család, a barátság és természetesen a jó falatok. A regények először Honeycote, Making Hay, Just A Family Affair címmel jelentek meg, később új címeket és új borítót kaptak. Most akár egy nekifutással el lehet őket olvasni. A történet bővelkedik a szenvedélyben és a botrányokban, és talán egy fokkal merészebbre sikerült, mint a későbbi műveim.

Talán a vidéki levegő miatt.

Nagyon szeretnék egy olyan faluban élni, mint Honeycote. Amikor újraolvasom a történetet, úgy érzem, én is oda tartozom, és arra vágyom, hogy a Honeycote Armsban ebédeljek vasárnaponként, a környék szűk országútjain száguldozzam egy öreg sportkocsiban, és meghívjanak Liddiardékhoz karácsonyi partira. Honeycote minden évszakban idilli, akár hó, akár nyíló virágok borítják a környéket.

Kuckózzanak be otthon a kanapén, töltsenek maguknak egy pohár bort, vagy készítsenek egy bögre kakaót, és kísérjék figyelemmel Liddiardék mindennapjait! Biztos vagyok benne, minden hibájuk és képtelen viselkedésük ellenére imádni fogják őket. Kacagás, könnyek, némi szemérmetlenség és szerelem szövi át a történetet.

Ráadásul van egy olyan érzésem, hogy még nem ért véget…

Szeretettel,

Veronica Henry

1. fejezet

A harangzúgás a végső búcsút hirdette. Honeycote kis templomának a kertje szikrázó téli napfényben fürdött, a sírkövek között lógó pókhálókon harmatcseppek csillogtak. A Liddiard család tagjai több száz éve itt nyugszanak, most pedig új, frissen ásott gödör várja örök gazdáját.

Mickey a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lássa, ki jött el. Mindenki ott volt. A látszólag egykedvű Patrick feszültségét csak az árulta el, hogy gyorsabban szívta a cigarettáját, mielőtt a gödörbe pöckölte a csikket. Ott volt a fekete iskolai uniformist viselő, falfehér Sophie és Georgina, akik úgy néztek ki, mintha egy viktoriánus kori drámából léptek volna elő. Valószínűleg ez az első temetés, amelyen részt vesznek. Mármint leszámítva a jó néhány tengerimalac és aranyhal gondos elhantolását. Kay divatos, testhezálló fekete kabátot viselt, óriási kalappal és valószínűtlenül magas sarkú cipővel. Biztos combfixes harisnya van rajta. Lawrence állt a nő mellett, az illem azt diktálta, hogy elkísérje erre az alkalomra. Még a rosszul szabott öltönyt viselő Cowley is eljött a bankból. Egy reklámtoll volt a felső zsebébe tűzve. Nyilván örült, hogy elszabadult az irodájából egy kis időre. Ennél nagyobb öröm ritkán éri. A megözvegyült Lucy fekete helyett halványszürkébe öltözött, csak a hosszú, göndör haját összefogó, fekete bársonyszalag jelezte a gyászt. Az a drága gyöngysor volt a nyakában, amelyet a múlt karácsonykor kapott tőle, és amelyet természetesen nem engedhetett volna meg magának. Ez azonban már akkor sem érdekelte Mickey-t.

Az öccse, James állt Lucy mellett, és amikor a pap belekezdett az ismerős imába, az asszony megfogta James kezét.

A föld kopogni kezdett a koporsó fedelén, Mickey Liddiard összeszedte a maradék erejét, és megpróbálta letolni a fedelet, de a vastag tölgyfa nem engedett.

– Mickey! Mickey! – kiáltotta Lucy riadtan, és megrázta a férjét.

Mickey hirtelen felült, a teste verejtékben úszott, és rémülten nézett körül. A szíve csaknem kiugrott a helyéről.

– Megint rémálmod volt – mondta az asszony.

Mickey visszahuppant a párnára, és megkönnyebbülten felsóhajtott. De Lucy érezte, hogy még nem nyugodott meg teljesen.

– Mi a csudát álmodtál? Egyfolytában hánykolódtál és forgolódtál.

– Nem emlékszem – mondta a férfi zavarodottan, de ez egyáltalán nem volt igaz. – Te is tudod, milyenek az álmok. Ha az ember felébred, nem emlékszik semmire – tette hozzá.

Azon a héten harmadszorra álmodta ugyanazt. Először arra gondolt, pszichológushoz fordul, de később elvetette az ötletet, mert nyilván a halálfélelem az oka. Csak nevetségessé tenné magát.

– Hány óra van? – kérdezte a fejét forgatva.

– Majdnem hat – felelte Lucy, miután maga felé fordította a kis utazóórát. Mickey feltápászkodott az ágyból. – Már indulnod kell? – kérdezte az asszony.

– Lezuhanyozom – mondta Mickey, átbotorkált a sötét szobán, és amikor elhúzta a nehéz, padlóig érő függönyt, a reggeli napfény első sugarai beragyogták a hálószobát.

Lucy a magas, széles vállú Mickey-re pillantott, akin középkorú létére cseppnyi súlyfelesleg sem volt, pedig hat hónapja múlt negyvenhárom éves. A vonásai az évek során megkomolyodtak, az arcáról eltűnt a kamaszos báj, de maradt némi örökifjú kisugárzás, amit valójában nem érdemelt volna meg az életvitele miatt, és amire a vele egyidősek irigykedtek. Nem kopaszodott, a barna hajába nem vegyültek ősz szálak.

Mickey-t mindenki jóképűnek tartotta, mégis ahogy most kinézett az ablakon, volt valami az arckifejezésében, ami cseppet sem tetszett Lucynak. Hirtelen úgy érezte, meg kell nyugtatnia őt és magát is. Nem ez volt az első alkalom mostanában, hogy rémálomból kellett felkeltenie a férjét.

– Gyere vissza! – mondta Lucy kedvesen, és megpaskolta maga mellett az ágyat.

Mickey megrázta a fejét. Már teljesen felébredt, lüktetett a testében az adrenalin a rémálomtól, és gondolatban az aznap megoldásra váró problémáival volt elfoglalva. Mostanában állandó feszültségben élt, mindössze fél óra eltompult nyugalomra számíthatott az első néhány pohár bor után, mielőtt teljesen lerészegedett. Miért nem tudja, hol a határ? Miért issza le magát mindig? Részegen búskomor lesz, a félelmei nyomasztóbbá és rémisztőbbé válnak, és nem alszik jól.

Mickey a felesége felé fordult. Azt a gyöngysort viselte, amelyet álmában is látott. Az asszony egyetlen nappal sem tűnt idősebbnek, mint amikor feleségül vette. Nem csoda. Mi miatt aggódna? Fogalma sincs, milyen gondjaik vannak.

– Mit csinálsz ma? – kérdezte.

– Holnap kezdődik a téli szünet az iskolában, és nyakunkon a karácsony. El kell mennem a boltba, és rengeteg mindent kell még vásárolnom – felelte Lucy.

Nagy bevásárlás, nagy számla.

– Nem kell sok ennivaló. Sophie állandóan fogyókúrázik, Georgie pedig csak mézes kenyeret eszik, és…

– A méz pont elfogyott – mondta Lucy mosolyogva. – Be kell vásárolnom karácsonyra. Nem akarok úgy járni, mint tavaly – tette hozzá, és képzeletben már látta magát, ahogy beáll a Sainsbury’s szupermarketben kígyózó sorba. Minden évben megfogadta, hogy időben bevásárol, de hiába. Mindig akadt a lista megírásánál és a mélyhűtő feltöltésénél jobb dolga.

Mickey odalépett hozzá, és megcsókolta a homlokát. Lucy orrát megcsapta a már megszáradt verejték szaga, amely a pánik szaga volt, nem a testmozgásé. Hirtelen nem bánta, hogy a férje nem feküdt vissza, pedig nem volt finnyás, de ez az illat új volt neki. Nyugtalanította.

Miután a forró víz elűzte a rémálom utolsó nyomait is, Mickey átgondolta az előtte álló napot. Elhatározta, pozitívan áll a dolgokhoz, most az egyszer szembenéz a gondokkal, és nem menekül a szokásos, számára oly kedves pótcselekvésekbe. Korán bemegy a sörfőzdébe, és megpróbálja átrágni magát a felgyülemlett papírmunkán, mert senki sem csinálja meg helyette, és már hónapokkal ezelőtt el kellett volna intéznie.

Mivel bőven volt ideje, úgy döntött, gyalog megy. Általában kocsiba ült, ami elég arcpirító volt, hiszen az üzem csupán egy kilométerre volt a házától. Jót tesz majd a séta, és talán kissé kitisztul a feje. Ha nem lesz kedve hazagyalogolni, felhívja Lucyt, és megkéri, jöjjön érte.

Sörfőző nap volt, így nem zakót és nyakkendőt, hanem egy kopott farmernadrágot és egy cégemblémás, sötétzöld pólóinget vett fel, amelyet nemrég csináltatott. A pólóval a Honeycote-i Sörfőzde márkát akarta erősíteni. Ezzel is azt az érzést akarta kelteni, hogy minden részletre figyel, és szilárdan kézben tartja az irányítást. Furcsa, de az ilyen apróságok elterelik az emberek figyelmét a gondokról. Minden dolgozó nagyon örült a formaruhának.

Lucy visszaaludt, ezért Mickey halkan kiosont a hálószobából, és a bakancsával a kezében lement a konyhába. Ez a helyiség volt a ház lelke, most mégis szokatlan csend honolt benne, de tudta, egy óra múlva megtelik élettel. Sophie gyümölcsöt és joghurtot tesz a turmixgépbe, elkészíti valamelyik kedvenc, gyomorforgató reggeli italát, és közben azon sopánkodik, miért nincs gyümölcscentrifugájuk. Georgina vastagra szelt fehér kenyeret pirít a régimódi AGA tűzhelyen. Patrick, aki a legkésőbb kel mindannyiuk közül, erős feketekávét kortyolgat, és képtelen kommunikálni, amíg hatni nem kezd a szervezetében a koffein. Mickey-t feszélyezte a szokatlan csend. Felkapott egy banánt a gyümölcsöstálról, belebújt a viaszos kabátjába, amelyet az egyik szék támláján hagyott előző este, és kilépett az ajtón. Zsebre tett kézzel végigsétált a kocsifelhajtón, kiment a Honeycote House kapuján, jobbra fordult, és fürge léptekkel elindult a falu irányába.

A korai óra ellenére meglepően sokan felkeltek már. Egy öltönyös üzletember húzott el a BMW-jében a három kilométerre lévő Eldenbury felé. A kisváros vasútállomással is büszkélkedhetett. Akik a mindennapi ingázást választották a főváros és a Cotswolds között, kilencven perc alatt eljutottak Londonba, a Paddington állomásra. Néhány fiatal munkás szállt be egy rozoga furgonba, amely a tíz kilométerre fekvő Evesham peremén zajló valamelyik építkezésre indult. Egyre több jellegtelen lakóház épült a környéken. A postás sietve járta a reggeli útját, mert várta a másik állása. A környék módos házainál kertészkedett. Már régen rájött, bármennyi pénzt elkérhet a munkájáért, amit egyébként teljesen megérdemelt, mert megbízható és precíz ember, és mindenhol kifogástalan állapotban tartotta a gyepet és a sövényeket, és sohasem rontotta el a fák metszését.

Honeycote pont olyan falu volt, mint az összes többi a környéken. Az iskolát és a rendőrőrsöt bezárták, és bájos lakóházzá alakították. A postát sikerült megmenteni, de csak azon az áron, hogy egyéb szolgáltatásokat is nyújtott. A falu vállalkozásai prosperáltak. Egy fiatalasszony internetes gyerekruha-kereskedést nyitott, és sok ügyes kezű, varrógéppel rendelkező helyi nőt látott el munkával. A kis kápolnát bútorüzletté alakították, és olyan régi bútorokat meg műtárgyakat árultak benne, amelyek a vidékre költözők ízlését szolgálták ki. Remekül ment az üzlet. Honeycote-ban nagyon jól megéltek a vállalkozók. Hamar kiderült azonban, a generációk óta itt élő helyi fiatalok nem engedhetik meg maguknak, hogy a faluban vásároljanak maguknak egy kicsinosított mézeskalács házikót.

Mickey elhaladt a helység másik végében álló Honeycote Arms mellett, amely a sörfőzde első saját tulajdonban lévő pubja volt, és még a dédnagyapja vásárolta, amikor úgy döntött, a gazdálkodásról átáll az italkészítésre. Az épület viharvert és kissé romos volt már, ráfért volna egy kis szeretet és odafigyelés, de még a málló festék és vakolat ellenére is hívogatóan várta a vendégeket. Nem ez volt a cég legjobb reklámja. Mickey elfordította a tekintetét, mert nem akart szóba elegyedni a bérlővel, Teddel. Nem volt kedve a jópofáskodáshoz.

Valamivel távolabb, két oszlop között egy kovácsoltvas kapu állt, rajta felirat: Honeycote-i Sörfőzde. Egy körülbelül százméteres, meredeken lejtő út vezetett a kis völgyben álló sörfőzdéhez.

A tornya uralta volna a falut, és mindenkit az üzem tekintélyére emlékeztetett volna, ha a többi házzal egy szintben épül. A csúcsos ólomlemez bevonatú tetőt és a szélkakast lehetett ugyan látni a főutcáról, de csak akkor, ha az ember tudta, hol keresse. Az út végén macskaköves udvar terült el, amelyet három oldalról az üzem épületei fogtak közre. A központ a négyszintes torony volt, ettől balra helyezkedett el a malátaház, jobbra az irodák, mögöttük egyéb épületek, köztük a többnyire használaton kívüli műhelyek és az istálló. A pince lejáratánál két, a cég zöld-arany emblémájával díszített teherautó állt, és éppen arra vártak, hogy felpakolják a sörfőzde tíz pubjába szállítandó hordókat. Ezek többnyire Honeycote nyolc kilométeres körzetében elhelyezkedő falusi kiskocsmák voltak a Gloucestershire-t Worcestershire-től elválasztó határ mentén, és kevesebb sör fogyott bennük egy hét alatt összesen, mint egyetlen városi pubban egy szombat este.

E kivételes, nyugodt pillanatban Mickey körbehordozta a tekintetét az örökségén. Néhány óra múlva nagy lesz a felfordulás, életre kel a hatalmas gőzgép, és megkezdődik a sörfőzés. A levegőt betölti a maláta nehéz illata, amelyet majd a faluban is éreznek. Ez jelképezi a ma is élő hagyományokat és a szakértelmet. Mindez szép, gondolta Mickey, és az is, hogy ezüsttálcán nyújtották át neki a vállalkozást, de sajnos nem örökölte sem a dédnagyapja úttörő szellemét, sem a nagyapja bölcs előrelátását és megfontoltságát, sem az apja rátermettségét és kiemelkedő szorgalmát. Épp ezért kellett szembenéznie a jelenlegi komoly gondokkal.

Benézett a puritán helyiségbe, amelyet a húsz-egynéhány fős személyzet ebédlőként használt. Itt készítették el a teát, és itt melegedtek vagy fogyasztották el az otthonról hozott szendvicset. Az egyik falon még mindig ott lógott egy Kislány! feliratú léggömb, amiről eszébe jutott, az egyik fiatal sofőrnek gyereke született a múlt héten. Egy újabb száj, amit etetnie kell, még ha közvetve is.

Mickey elindult az irodák felé, és az ajtónál lévő réztáblára pillantott, amelyet az üzem megalapításának századik évfordulója alkalmából helyeztek el negyvennyolc évvel ezelőtt. Az egész falut megvendégelték, mindenki ingyen ihatott, malacot sütöttek, volt zene, tánc és tűzijáték. Mindent a nagyapja fizetett. A Honeycote-i Sörfőzde összes pubja előtt örömtüzet gyújtottak, amelyet jól lehetett látni a falu szélén emelkedő Vadorzó-domb tetejéről.

Mickey tudta, másfél év múlva ünnepelhetnék az üzem alapításának százötvenedik évfordulóját, de kétségei voltak azzal kapcsolatban, lesz-e kedvük a vigasságra. Ha lesz csődület, akkor az a tömeges elbocsátás miatt verődik majd össze, mert sok embert fog érinteni. Nem csak az ő családja élt sörfőzésből az elmúlt másfél évszázad alatt. Sok fiatal dolgozó nagyapját Mickey nagyapja vette fel, bizonyos értelemben a Honeycote-i Sörfőzde egy nagy családnak számított. A faluban élő apák, fiúk, testvérek, férjek és feleségek közül sokan kezdték meg itt a munkát mindennap: hordókat görgettek, csöveket tisztítottak, vagy irodai munkát végeztek.

Valaki füttyentett, és Mickey rájött, hogy nincs egyedül. Megfordult, és megpillantotta Eric Giles gépkezelőt, akinek egy helyi gyeplabdamérkőzésen kiverték az egyik metszőfogát, és sohasem csináltatta meg. Ennek ellenére a szóbeszéd úgy tartotta, az elnyűtt kezeslábasa egy görög isten testét rejti. Eric mindent meg tudott javítani, és még az apja tanította meg a gőzgép kezelésére. Imádta a munkáját, és rajongott a gőzgépért. Mickey tudta, a hűségére számíthat jóval a nyugdíj után is. Most is a gépházban szorgoskodott, ellenőrizte és jókedvűen törölgette a szerkezetet. Mickey-t egy pillanatra elfogta az irigység, és azt kívánta, bárcsak elcserélhetné vele a munkáját. Hamar rádöbbent azonban, hogy halvány fogalma sem lenne, mihez kezdjen a monstrummal, viszont lehet, hogy Eric jobb munkát végezne a cég élén.

Nehéz szívvel kaptatott fel az irodájához vezető kőlépcsőn, és komoran illesztette a zárba a kulcsot, mert tudta, a sörfőzde állapota csak egy a tengernyi gondja közül.

2. fejezet

Miss Cowper letette Nelson admirális életrajzát, és felsóhajtott. A kötet lenyűgöző részleteket mutatott be a híres hadvezérről, az igazgatónő mégis azon kapta magát, hogy harmadszorra olvassa ugyanazt az oldalt, mert nem tudja kiverni a fejéből az e-mailt, amelyet aznap délután kapott.

A Redfields Leányiskola élén eltöltött évei alatt sohasem találkozott ekkora szívtelenséggel. Talán egy fokkal jobb lett volna a helyzet, ha személyesen megírt levelet kap, hiszen valóban kényes és személyes témáról volt szó, és megértette volna, ha Mr. Sherwyn nem akarja telefonon megbeszélni a magánéleti problémáját. Az e-mailt azonban nyilvánvalóan a titkárnője írta. Miss Cowper szinte maga előtt látta a jelenetet: „Irene, foglaljon egy asztalt az Eduardo’sban, és igazoltassa vissza a holnapi repülőjegyemet! Ablak melletti ülést kérek. Ó, jut eszembe! Írjon e-mailt Mandy igazgatónőjének! Közölje vele, hogy Mrs. Sherwyn és én elválunk!”

Ezek szerint neki kell közölnie a hírt a lánnyal. Miss Cowper első gondolata az volt, megtagadja a kérést, de mivel a férfi azt írta, a következő pár napban külföldön tartózkodik, nem sok választása maradt. Az iskolában tanuló lányok fele bentlakásos volt, ezért nevelőként már megszokta a kellemetlen hírek közlését. Válások és szétköltözések esetén az volt azonban a gyakorlat, hogy a szülők hétvégére hazaviszik a gyereket, közlik vele a hírt, és rá csak az a feladat hárul, hogy megkülönböztetett figyelemmel kezelje őket, miután visszatérnek az iskolába. Mr. Sherwyn kéréséhez hasonlóval még nem találkozott. Az igazgatónő úgy érezte, nehezebb lesz megértetni Mandyvel, miért nem személyesen közlik vele a döntésüket, mint magát a tényt, hogy elválnak. Szüksége lesz néhány csúsztatásra és ártatlan hazugságra, hiszen nem közölheti a lánnyal a hírt abban a szenvtelen, közömbös stílusban, amelyben vele tették.

Miss Cowper élete az iskola volt. Az évek során elérte, hogy a korábban középszerű lányiskola rendkívül sikeres intézménnyé váljon. Öt év alatt megduplázta a bentlakásos növendékek számát, és az ötven kilométeres körzetéből is rengeteg tanuló járt be naponta. Tudta, nem veheti fel a versenyt Cheltenham és Malvern hasonló iskoláival, de a Redfields boldog és egészséges környezetet nyújtott a diákoknak, és vidám, életerős, magabiztos lányokat bocsátott ki a nagyvilágba, még akkor is, ha a többségük nem értelmiségi pályát választott a későbbiekben. Ennek ellenére néha azt kívánta, bárcsak minden, neveléssel kapcsolatos dolgot rábíznának a szülők, mert sokkal jobb munkát is végezhetne, ha a család nem szólna bele mindenbe.

Az igazgatónő átfutotta Mandy osztályának a névsorát. Az egyiküket hamarabb be kell avatni, hogy szegény lány elsírhassa a bánatát valakinek. Sophie Liddiard lesz az. Értelmes lány, és nem pletykás, nem mondja el a többieknek, milyen sorsra jutott Mandy. Felemelte a telefont, hogy szóljon az iskolatitkárnak, de egy pillanatra megállt, és eltöprengett, igyon-e egy korty szíverősítőt a míves kancsóban lévő sherryből, amellyel általában a látogatóba érkező szülőket kínálta meg. Majd utána, döntött végül. Ebben a pillanatban gyorsan kell járnia az eszének, nagyon tapintatosnak és diplomatikusnak kell lennie.

Aznap délután, miközben minden tanuló a kötelező szabadtéri játékkal volt elfoglalva – Miss Cowper különös hangsúlyt fektetett az iskola parkjában végzett testmozgásra, még az idősebb növendékek esetében is –, Mandy Sherwyn és Sophie Liddiard Mandy tanuló- és egyben hálószobája hatalmas osztott ablakának kőpárkányán ült. Egy félig elpusztított Maltesers bonbonosdoboz feküdt kettejük között.

Sophie egy újabb csokoládéért nyúlt, a lábára pillantott, és felsóhajtott. Ha a fekete harisnya karcsúsítja a lábat, miért tűnik ilyen vastagnak a combja? – gondolta. Irigy pillantást vetett Mandy flegmán keresztbe tett, karcsú lábára, és közben döbbenten és egyben szánakozva hallgatta az osztálytársát.

– Anyám állítólag Puerto Banúsba ment, hogy összeszedje magát. Szerintem a szeretőjével enyeleg. A fitneszklubban megismerkedett egy nyálas alakkal, akinek ott van nyaralója – mondta Mandy undorodva, mert eszébe jutott az izmos, illatfelhőbe burkolózó férfi, aki régebben többször megpróbált benyúlni a szoknyája alá. Úgy állt bosszút, hogy testhez tapadó, fehér sortot vett fel, amely alá nem tudta becsúsztatni a szőrös kezét a rohadék, de pontosan látta, miről marad le.

– Ez borzasztó! Szomorú vagy? – kérdezte Sophie, kissé megdöbbenve a lány egykedvűségén, mert ő sohasem tudta elrejteni az érzelmeit. Ha Miss Cowper vele közölte volna, hogy a szülei elválnak, hisztériás rohamot kapott volna, ehhez semmi kétség nem férhet. Már a gondolattól is könnybe lábadt a szeme. Mandy azonban flegmán megvonta a vállát, gondosan kettéharapott egy bonbont, a lyukacsos tölteléket vizsgálgatta, majd halványkék szemével komoran rápillantott. Sophie fejében megfordult, hogy a lány festi a szempilláját. Ilyen szempillák nincsenek, gondolta.

– Ha szerencsém van, hoz cipőt. Klassz cipőboltok vannak arrafelé – mondta Mandy.

Sophie a maga, tizenhét évesekre jellemző bölcsességével arra gondolt, Mandy túl egykedvűen vizsgálgatja a bonbont ahhoz, hogy hihető legyen a közönye, és a szíve mélyén egész biztosan el van keseredve. Úgy döntött, nem kérdezősködik tovább, mert annyira nincsenek jóban, hogy kényes kérdéseket tegyen fel neki. Mandy csak másfél éve jött a Redfieldsbe, és az eltelt idő alatt ez volt az első alkalom, hogy négyszemközt beszélgettek. Mivel egész nap össze voltak zárva, a tanulók tiszteletben tartották egymás magánszféráját. Ha Mandy úgy tesz, mintha minden rendben lenne, ő nem erőlteti, hogy megnyíljon, de azért jelzi neki, hogy bármikor szívesen meghallgatja, ha szüksége lenne rá.

Mandy azonban nem tettette a közömbösséget. Ejtett ugyan néhány könnycseppet Miss Cowper előtt, de csak azért, mert ilyenkor ez az elvárás, és nem akarta, hogy az igazgatónő szívtelennek gondolja. Ami azt illeti, talán pont azért tudott egy kicsit sírni, mert a lelke mélyén azt gondolta, szomorú, hogy ennyire nem érdekli a szülei válása. Az érzelmi reakció megnyugtatja Miss Cowpert, hogy teljesítette a kötelességét. Mandy hálával gondolt az igazgatónőre. Tudta, hogy ha az anyja vigasztalta volna őt a maga felületes módján, akkor megfullad a Dior Poison parfüm illatától, amelyet az anyja az egyfolytában száguldó pulzusú csuklójára szokott fújni.

Mandy és a szülei a laissez-faire politikáját alkalmazták egymással szemben, legalábbis Miss Cowper így fogalmazott volna történészként. A lány tudta, a puszta létezésével zavarja az anyja fitneszőrületét és titkos viszonyait, illetve az apja pénzhajhászását, ezért pont olyan kevés időt akart velük tölteni, mint ők vele. Hogy a lehető legkevésbé legyen útban, az anyja rengeteg különprogramot szervezett számára a hétköznapokra, a hétvégékre és ünnepnapokra, és Mandy szó nélkül vetette bele magát a zsúfolt napirendbe, amelyet a tenisz, a balett- és a tornaórák, a lovaglás és a fotószakkör töltött ki, sőt egy darabig, amikor az anyjának elfogyott az összes jó ötlete, mégis meg akart szabadulni tőle, a szárazvirág-kötészet. Mandy mindennek köszönhetően művelt és önálló lánnyá cseperedett, és rendkívül megörült, amikor a szülei úgy döntöttek, bentlakásos iskolába adják. Aznap, amikor az apja elhozta az iskolába, és búcsúzáskor a pecsétgyűrűs, finom kezével kiintegetett a kocsi ablakán, hihetetlenül megkönnyebbült. Arra gondolt, végre megnyugodhat, és szerezhet barátokat. Az állandó programok során sok ismerősre tett szert, de mély barátság nem alakult ki senkivel.

A többi lány nagyon irigyelte, amikor megtudták, mennyire független és kifinomult életvitelt folytat. Mit meg nem adtak volna, ha nekik is külön lakosztály áll rendelkezésükre műholdas televízióval, hitelkártyával, és ők is mindenhová taxival mehetnek! Nem értették azonban, hogy mindez egyfajta szívtelen lelépési díj csupán, amely után igazi megváltásnak számított a Redfields. Az iskolában Mandy szinte újjászületett. Itt legalább lett belőle valaki. Fürdött a dicsőségben, miután megnyerte az iskolai teniszversenyt, mert valóban sikerként élte meg a sok gratulációt, hátba veregetést és ragyogó mosolyt, nem úgy, mint az addig ilyenkor szokásos, elhadart szülői dicséretet, amely egy ropogós húszfontos bankjegy kíséretében jött az apjától. Mandynek megjött az önbecsülése, és rájött, csak önmagán múlik, mihez kezd az életével.

– És az apád? Ő nem szomorú? – kérdezte Sophie.

– Túlságosan lekötik a fürdőszobái – felelte Mandy, és bánatos mosollyal a szája szegletében megrázta a fejét. – Mindegy. Valójában sohasem bírták egymást a szüleim.

Sophie elborzadt, de jól leplezte. Egy perce még bármit megadott volna, ha Mandy helyében lehetne, és olyan karcsú lenne, mint ő. Most azonban már nem. Túl nagy ár lenne két olyan szülő, akik nincsenek jóban. Az ő szülei imádták egymást, csak rájuk kellett nézni. Már nagyon várta a karácsonyt és az otthon töltendő négyhetes téli szünetet. A húga, Georgina és ő bejárósok voltak, de több mint harminc kilométerre laktak, és nagyon körülményes volt az állandó utazgatás. Néha azt kívánta, bárcsak bentlakó lenne, de tudta, a szülei nem engedhetik meg az ezzel járó külön költségeket. Gyanította, így is sokat küszködnek, és ha Georgina nem kapta volna meg a jelentős összegű sportösztöndíjat, valószínűleg a helyi állami iskolába kellene járniuk.

A két lány csendes beletörődéssel ült egymás mellett, és a saját sorsuk járt a fejükben. Sophie gondolatai a következő szombat este felé szálltak. A bátyja, Patrick jótékonysági táncestet szervez, ő a rendezvény egyik felelőse. Akárcsak Ned, aki szintén ott lesz. Sophie azon gondolkodott, kérjen-e tanácsot Mandytől Neddel kapcsolatban, mert nyilván nagyon ért a fiúkhoz, és azt is tudja, hogyan kell velük bánni, de végül úgy döntött, ez elég önző lépés lenne tőle ebben a helyzetben, ezért inkább megkínálta még egy Maltesersszel. A saját tapasztalataiból kiindulva a csokoládé mindenre jó orvosság.

Kay Oakley beült a kocsijába, és levette a fekete velúr körömcipőjét. A nyolc centiméteres sarokkal nem tudott vezetni, de aznap mást nem vehetett fel. Apró termetű nő lévén szerette a magas sarkút, mert így egyenesen az emberek szemébe nézhetett, és ez főleg az üzletkötések alkalmával vált az előnyére. Így kihasználhatta hipnotizáló, egyesek szerint boszorkányosan zöld szemének az erejét. Mielőtt elindult, egy pillantást vetett a lehajtható napellenző tükrébe. Aznap volt fodrásznál, és remélte, az új frizura kitart a kemény nap végéig. A fodrásza igazi művész volt. Tökéletesre vágta és szárította a haját, a frizurája remekül illett a személyiségéhez, ráadásul saját maga is elérheti ugyanezt a sikkes kócosságot minden reggel. Egy kevés arcpirosítót kent az arcára, hogy eltűnjön az irodai munkával járó sápadtság, kirúzsozta az ajkát, és Allure parfümöt hintett a csuklójára és a dekoltázsára.

Kiállt a parkolóból, és bosszankodva vette észre a kijárat felé kígyózó, lassan haladó sort. Hamarabb el kellett volna indulnia a kiállítási központból, de a legjobb üzletek a nap végén köttetnek, mert az emberek már kimerültek, és hamarabb beadják a derekukat. Remek árat sikerült kialkudnia a rusztikus étkészletekre. A kertészeti központjukban már megnyílt a csemegeüzlet, és ez logikus terméknek tűnt Kay számára a boltba. Nem biztos, hogy a férje, Lawrence is így gondolja majd, de a rendkívül olcsó árral egészen biztosan meg lesz elégedve.

A sor előrehaladt egy métert. Kay türelme elfogyott. Kikanyarodott, gázt adott, és bevágott a sorompó előtt álló kocsi elé. Érezte a rászegeződő dühös tekinteteket, leeresztette az ablakát, és kétségbeesett arccal felmutatta a telefonját.

– Borzasztóan sajnálom! Most kaptam a hívást. Vészhelyzet van. Megengedi?

Kay sohasem kísértette a sorsot hazugságokkal. Legfeljebb szűken mérte az igazságot. Valóban kapott egy hívást korábban. Lawrence kereste, és az iránt érdeklődött, mikor ér haza. („Éjfél előtt biztos nem, drágám. Inkább egy felé. Az egyik beszállítóval vacsorázom, ápolni kell velük a kapcsolatot.”)

Egyébként valóban vészhelyzetről volt szó, mert belepusztul, ha nem találkozik Mickey-vel, hiszen négy napja nem látta, és már rettentően hiányzott neki.

A másik sofőr természetesen elengedte. Kay győzedelmes mosolyt dobott felé, amiből a férfi egyből rájött, hogy átverték. Kay azonban addigra már rég kihajtott az útra, és beletaposott a gázpedálba. Az autópályán a digitális órára pillantott. Ha jól alakul a forgalom, egy óra múlva ott lesz. A gondolatra az öle lüktetni kezdett. Óvatosan a lába közé csúsztatta a kezét. Olyan erős dobogást érzett, mintha a szívét tapintotta volna ki. A vágyakozás őrült tempóra sarkallta, százötvennel száguldott az úton, ami a kétüléses Porsche Boxsternek meg sem kottyant. A kocsi állandó szövetségese és egyben a Lawrence-szel szemben megnyert csaták szimbóluma is volt. Ha a férjén múlott volna, még mindig egy Range Roverben zötykölődne. Ugyan a sportkocsiban semmi sem fért el, de a gyorsaság sokkal fontosabb volt Kay életében, mint a teherbírás. Jelenleg az egyetlen hátrányt az autó feltűnő volta jelentette. Egy Range Roverrel bárhol elvegyülhetett volna a tömegben, de egy elektromos, kék, nagy teljesítményű sportkocsiban ezt nem tehette meg, ami néha kellemetlenséget okozott. Az asszony az előnyök és hátrányok felmérésének mestere volt, és ebben a pillanatban a gyorsaságot tartotta a legfontosabb szempontnak.

Az Austin Healey sportkocsikat nem dugásra tervezték. Patrick Liddiardnak azonban esze ágába sem jutott volna azért lecserélni a szeme fényének számító kocsit, hogy a lába kényelmesen elférjen. Kelly különben is nagyon szolgálatkésznek és megértőnek bizonyult, és nem bánta, ha néha belekoccan a feje az ablakba, legalábbis az elégedett nyögdécseléséből erre lehetett következtetni. Patrick tudta, hogy ebben biztos lehet, hiszen Kellyn sok minden nem volt valódi, de az orgazmusait egészen biztosan nem színlelte. A hajpótlástól kezdve a műkörmökig – Patrick egyszer majdnem szívbajt kapott, amikor megtalálta a lány egyik műkörmét a Calvin Klein alsónadrágjában – Kelly olyan volt, mint egy két lábon járó műnőreklám. A fiú csak azért volt biztos, hogy a lélegzetelállító melle igazi, mert a honeycote-i kocsmáros lányának, aki kozmetikusnak tanult, nem volt pénze implantátumra.

Tíz perccel később, miközben a lány a tangabugyiját kereste a kesztyűtartóban, Patrick elfordította a fejét, és kibámult az ablakon. Nem szerette nézni, ahogy a lány magára húzza az olcsó, csilivili, túl szűk ruháit, mert mindig arra gondolt közben, mi a fenét akar tőle valójában.

Persze a válasz nyilvánvaló volt. Emellett Kelly állandó csacsogása, még ha a Hello! magazin szókincsére szorítkozott is, elterelte a figyelmét a mindennapok gondjairól. Egyszerű lány volt, és jó volt vele a szex. Mi többre lenne szüksége? Cseppet sem hiányzott egy állandóan követelőző és érzelmi játszmákat játszó nő. Ilyenben már volt része, és rendkívül fárasztónak találta. Jelenleg minden szellemi energiájára szüksége volt.

Miközben Kelly a visszapillantó tükörben sminkelte magát, Patrick a kialakult helyzeten tűnődött. Nem erre számított. Az apja azért nem ragaszkodott hozzá, hogy átvegye a helyét a sörfőzde élén, mert őt kifejezetten erre nevelték, és ezért úgy döntött, megadja a gyerekeinek a választási lehetőséget, és nem kényszeríti őket a Honeycote-i Sörfőzde évszázados falai közé.

Ennek ellenére nem volt egyszerű megszabadulni a kötelékektől. Patrick sohasem volt jó tanuló, a középiskolát átlag alatti eredménnyel végezte el, és éppen csak átcsúszott az érettségin. Valójában kínszenvedés volt számára az iskola. Mickey tombolt mérgében, de nem a fiára haragudott, hanem az iskolára, amiért nem tudtak belőle többet kihozni. Végül elvitte Patricket egy vizsgálatra Oxfordba, ahol a fiúnál megállapították a diszlexia enyhe esetét. Ha hamarabb rájönnek, megóvhatták volna a sok kudarctól, és nem gondolták volna hülyének, amiért a tanulmányi eredménye rendre elmaradt az osztálytársaiétól. Ettől Patrick némileg megkönnyebbült. Sohasem gondolta magát kevésbé értelmesnek a többi gyereknél, csak azzal voltak gondjai, hogy írásban nem működött jól a kifejezőkészsége. Végre az egész tisztázódott.

Mindez azonban rengeteg lelkiismeret-furdalást okozott Mickey-nek, és ezért megpróbálta kárpótolni a fiát. Talán túlzottan is, pedig nem kellett volna magát okolnia. Hibásnak érezte magát, mert rossz iskolát választott Patricknek, ahol egyértelműen nem tudtak mit kezdeni vele. Tudta, a fiú önbizalmát nagyon megtépázták az elmúlt évek, és ezért jóvá akarta tenni a sok szenvedést. Ennek egyik módja az volt, hogy fizetést adott neki a sörfőzdéből, és csak annyit kért cserébe, ha valaki beteget jelentett, ugorjon be helyette. Patrickből aranyifjú kisegítő lett, aki néha sört szállított, komlós zsákokat pakolt, vagy a napi több alkalommal elvégzendő ellenőrző méréseket szervezte, így felszínesen ugyan, de teljes egészében megismerte az üzem működését. Mickey ragaszkodott hozzá, hogy a fennmaradó idejében azon törje a fejét, mihez kezd az életben.

Így történt, hogy Patrick huszonhárom évesen rádöbbent, egyfajta zsákutcába jutott, mert nem volt elég jó végzettsége, hogy olyan állást kapjon, amilyen szerinte jár neki. Már nem küldözgetett önéletrajzokat ingatlanügynökségekhez és borkereskedésekhez, mert nem akart több udvarias levelet olvasni, amelyben még annyi lehetőséget sem adnak neki, hogy állásinterjúra hívják. Mivel a rajzolás nagyon jól ment neki, eljátszott a képzőművészeti iskola gondolatával, de a meglátogatott intézmények inkább taszították, mint vonzották. A növendékek beképzeltnek tűntek, és a hatásvadászat volt nekik a legfontosabb: inkább a sokkolásra, mint az esztétikumra törekedtek. Így tehát ez az ötlet is ment a kukába. A legszívesebben veteránautó-versenyekre járt volna a Healey-jével, de mivel az inkább vitte, mint hozta a pénzt, elvetette a gondolatot. Maradt helyette a kocsi bütykölése, a lassú, de szívesen végzett feladat, amely néha segített elterelni a figyelmét a gondjairól.

Mindezek ellenére a sörfőzdében töltött idő felkeltette az érdeklődését a családi vállalkozás iránt, bár Mickey gyakran mondogatta neki, hogy először próbáljon ki pár dolgot, legyen hőlégballon-pilóta vagy oroszlánszelídítő, csak azután vállaljon beosztást a Honeycote-i Sörfőzdénél. Patrick azonban egyre jobban úgy érezte, hogy ott találja meg a legjobban a számítását. Szerette Honeycote-ot, szerette a házukat, a vidéket, az embereket és a vidéki életmódot. Szerencsés embernek tartotta magát, mert sokan rengeteg energiát pazarolnak arra, hogy kiszakadjanak abból a közegből, ahová születtek. Végül arra a döntésre jutott, hogy középvezetői állást kér az apjától a sörfőzdében. Elege volt már a semmittevésből, arra vágyott, hogy ő is keményen megdolgozhasson a fizetéséért. Ez nyilván nem tetszik majd az apjának, akin látszott, hogy mostanában komoly terhet visz a vállán. Sőt, Patrick azt is sejtette, szándékosan tartja távol az üzemtől, és ez kifejezetten bosszantotta. Mindenképpen segíteni akart, de meg kellett találnia a megfelelő pillanatot, amikor az apja elé állhat a kéréssel.

Amikor Kelly elkészült, elégedetten a fiú felé fordult, és kedvesen így szólt:

– Olyan csendes vagy, kicsim. Mi bánt?

– Azon töröm a fejem, valójában mi értelme van ennek az egésznek.

– Úgy érted, kettőnknek? – kérdezte Kelly rémülten, és megragadta a fiú karját.

Patricket irritálta a lány érintése, pedig pár perce még nyalták-falták egymást. Ekkor döbbent rá, hogy szakítaniuk kell. Kelly szülei, Ted és Eileen vezették a Honeycote Armst. Tudta, a mai, osztályok nélkülinek hazudott társadalomban nagyon is számít a hovatartozás, és ha vezetői pozíciót akar betölteni, nem bújhat a beosztottja ágyába. Talán pont most jött el az ideje, hogy lapátra tegye a lányt, de túl kimerültnek érezte magát az elkerülhetetlen jelenethez.

– Nem, dehogy. Az életre gondoltam, nagy általánosságban. Mi jó történhet a jövőben?

Kelly csücsörített a frissen kirúzsozott ajkával, és szemrehányó pillantást vetett a fiúra a frufruja mögül.

– Például a huszonegyedik születésnapom, pár hónapon belül – mondta csüggedten.

Te jóisten! Hogy felejthette el? Olcsó hidegtálak, kacsatánc és csicsás torta, huszonegy gyertyával és valami buta felirattal.

– Tényleg – mondta egykedvűen, és mosolyt erőltetett az arcára, mintha a közelgő születésnap valóban választ jelentene a problémáira. – Hazavigyelek? – kérdezte, és beindította a motort.

– Még szép! Holnap bikinivonalat kell csinálnom az egész osztály előtt. Nagyon izgulok.

Patrick nem érzett magában elég energiát, hogy szóljon néhány bátorító szót, ezért minden további nélkül sebességbe rakta a kocsit, és kihajtott a Honeycote-ba visszavezető országútra. Amikor beértek a faluba, a fiú egy pillantást vetett a völgy fás lankái felé. Holdfény ragyogta be a sörfőzdét, és felderengett az öreg shire ló kísérteties sziluettje, amely régen a söröskocsit húzta. Szekeret már nagyon régen nem használtak, a jóérzés azonban azt diktálta, hogy Tóbiást megtartsák. Már elmúlt harmincéves, és más nyilván eladta volna kutyaeledelnek, de a család ragaszkodott hozzá, így boldogan élte öreg napjait a malátaház mögötti kis karámban.

Patrick pillantása megakadt valamin, mordult egyet, beletaposott a fékbe, és a sötétségbe meredt. A francba! Gondolhatta volna. Az iroda ablakából fény szűrődött ki. Biztos az új jövedékiadó-ellenőr, az a buzgómócsing, akit a gloucesteri hivatalból küldtek. A pasas nem nyugszik, mert nem érti, hogy az éjszakai razziák ideje régen lejárt. Nem őrültek meg, hogy engedély nélkül gyártsanak sört. Az ilyen próbálkozás túl sok veszéllyel és elenyésző haszonnal jár.

Patrick felsóhajtott. Az lesz a legjobb, ha odamegy, és bemutatkozik. Jobb lesz, ha megérti az új fickó, hogy nem szeretik, ha állandóan a nyakukban lihegnek. Csendesen káromkodott egyet, ügyet sem vetve Kelly nyafogására, visszatolatott, és elindult a sörfőzde felé.

Melyik legyen? A Fox and Goose, a Honeycote Arms vagy a Red Lion? Mickey e három pubra szűkítette a választást, de nem tudott dönteni. Az egyiknek mennie kell, ez biztos. A Honeycote-i Sörfőzde tíz kocsmája közül ezek hozták a legkevesebb hasznot, és ezekbe kellett volna befektetni a legtöbb pénzt. Pontosan ezért nyilván nem kapott volna egyikért sem sok pénzt, de a jelenlegi helyzetben minden fillér számított. Mickey beletúrt a sűrű barna hajába, és felsóhajtott. Egész biztosan nagy felháborodást okoz, akármelyiket választja. Hogy a fenébe magyarázza el a szűk közösségnek, hogy csaknem százötven év után a Honeycote-i Sörfőzde arra kényszerül, eladja a fedelet az egyik régi, hűséges bérlőjének a feje felől?

Mickey tisztában volt vele, hogy csak saját magát okolhatja. A szomorú tény az, hogy ugyan ő örökölte a családi vállalkozást, de sajnos üzleti érzéket nem adtak mellé. Kész csoda, hogy eddig elboldogultak valahogy. Nyilván a szerencséjének köszönhette, és nem az eszének. Nem volt elég rátermett vezető. Nem tudott szembenézni a komoly kihívásokkal, főleg azért, mert rettegett a változtatástól. Sokkal egyszerűbb volt mindent az eredeti formában tartani, mert így nem kellett vállalnia a radikális változásokkal járó felelősséget. Tudta azonban, hogy nem maradt más választása. A sörfőzde pubjai korszerűsítésre szorultak, hogy lépést tarthassanak az új elvárásokkal, és hogy egyáltalán megfeleljenek a minimális munkavédelmi követelményeknek. Ráadásul az üzem gépparkja is az ősidőket idézte, rengeteg kulcsfontosságú gyártóeszköz javításra szorult. Csak idő kérdése, mikor leheli ki a lelkét valamelyik nélkülözhetetlen gép abban a kócerájban.

Elengedhetetlenné vált az azonnali tőkebefektetés. El kell adnia az egyik pubot. Bosszantó, mert normális esetben pont bővítésre lenne szüksége, hogy minél több sört tudjon eladni. Nyomasztották a kilátások, de nem tehetett mást. Fel kell áldoznia az egyik katonáját, hogy megmenthesse a hadsereget.

Mickey kihörpintette a poharát, felállt, és járkálni kezdett a fapadlós, öreg irodában. Hirtelen megállt, és odalépett az elsárgult térképhez, amelyet a százéves évforduló alkalmából készíttettek. A környéket ábrázolta, középen a sörfőzdével, körülötte a szerződéses pubokról készült tollrajzokkal. A művész szépen kidolgozta a cégéreket, a Fox and Goose rókáját és libáját, a Roebuck őzbakját, a Peacock páváját és így tovább. Mickey mindig kissé erőltetettnek és giccsesnek gondolta a térképet, de mivel a Honeycote-i Sörfőzde imázsa az angol vidéki életérzésen alapult, épp megfelelőnek tartotta.

Amikor a gondolataiba merült, mindig a térképre meredt, és az állatábrázolásokhoz valós személyeket társított. Természetesen ő volt a jóképű, ravasz róka, aki állandóan menekül az üldözői elől. Lucy volt a kecses, nagy szemű, ártatlan őz, akit mindenáron meg kellett óvni a rá leselkedő veszélyektől. Az alul parádézó páva belerondított a képbe. Nem őshonos ezen a vidéken, és ugyan a pompa és dicsőség jelképe, ám szemlátomást a gondoké is.

Ő Kay. Mickey kismilliószor elátkozta a nyughatatlan vérét, mégsem tudott ellenállni a nő vonzerejének, olyan volt számára, mint a kábítószer. A vesztenivalója egyre több lett, és most elborzadva döbbent rá, mi minden forog kockán.

Hogy keveredhetett ekkora kalamajkába? Akármerre néz, a saját sikertelenségének vagy tehetetlenségének a következményeit látja. A gondolat túlságosan komoran hatott rá, ezért elhatározta, tölt magának egy újabb skót whiskyt, de egy csepp sem volt a palackban. Megpróbálta meggyőzni magát, hogy csak egyujjnyi lötyögött az alján, amikor megérkezett, és az ajtóra akasztott viaszos kabátjáért nyúlt. Megkönnyebbült, amikor megérezte a laposüveg fémjének ismerős hűvösségét. Az erős, édeskés kökénygin visszaadta az önbizalmát, és jobb kedvre derült. Olyannyira, hogy amikor megfordult, és megpillantotta a váratlanul betoppanó Patricket, vidáman felé intett a flaskával.

– Mi a csudát csinálsz itt, apa? – kérdezte a fia. – Már majdnem éjfél van.

Mickey a rendetlen íróasztalra pillantott, hátha elöl hagyott valamilyen, gyanút keltő iratot. Valószínűleg nem, de Patrick gyors észjárású fiú, annak ellenére, hogy háromszor buktatták meg matematikából a középiskolában. Mickey lassan az asztalhoz lépett, és összeszedte a papírokat.

– Az elmúlt negyedév eredményeit néztem. Nem rózsásak – mondta.

– Tudom. Mindannyian tudjuk – felelte Patrick.

Mickey tétován a fia szemébe nézett. Régóta ismerte ezt a pillantást. Kissé felvont, sötét szemöldök, keserűen gúnyos mosoly, erőltetett nyugalom, szemrehányó tekintet. Tiszta Carola. A volt felesége, akit többnyire sikerült száműznie a gondolataiból. De nem mindig. Hirtelen felrémlett előtte a rossz emlékű nap, amikor oly sok évvel ezelőtt először elhozta Honeycote-ba.

Az egyetemen ismerkedtek meg. Mickey Oxford helyett a londoni King’s College-ot választotta, mert az egyetemváros folyóján való csónakázás helyett jobban vonzotta a nagyvárosi élet. A gótikus tornyokkal tűzdelt Oxfordban egész biztosan nem találkozott volna Carolával, mert a nő megvetette az elitizmus minden formáját. Legelőször a lány göndör, fekete, a háta közepéig érő, sűrű haja tetszett meg Mickey-nek, és az ellenállhatatlan, fűszeres illata, amely állatias vágyat keltett benne, és amelyre hosszú évek után is elevenen emlékezett. Mindenhol csinálták. Még a metrón is, éjszaka a Tottenham Court Road és a Goodge Street között. Emellett Carola szenvedélyesen adta elő az elveit és a világmegváltó terveit. Született anarchista volt, állandóan tüntetésekre és rockkoncertekre járt, amelyeket a világ egyik vagy másik elnyomott kisebbségének a megsegítésére szerveztek. Mickey mindig türelmesen végighallgatta a szónoklatokat, de sohasem foglalt állást, mert tudta, a családja és ő pontosan azt képviseli, ami ellen a lány harcol. Carola egyetértésnek vélte a hallgatást, Mickey két The Clash-nagylemezét a világforradalom támogatásának a szimbólumaként értelmezte, és Mickey akkor még naivan azt hitte, a nő sohasem veti a szemére a kétszínűségét.

Amikor Carola bejelentette, hogy állapotos, és az abortusz szóba sem jöhet, az állatias vonzalomtól és a hódítás örömétől még mindig megrészegült Mickey bejelentkezett a legközelebbi anyakönyvvezetőhöz. A kiszámíthatatlanságára büszke lányt, aki magasról tett mindenféle társadalmi elvárásra, annyira elbűvölte a hirtelen hozott döntés varázsa, hogy azonnal igent mondott, és összeházasodtak. A szertartáson egy viktoriánus kori hálóinget viselt, amely annyira szűk volt mellben, hogy kétséges volt, mi ugrik ki előbb a helyéről: a lány gyorsan növekvő keble vagy az anyakönyvvezető szeme.

Mielőtt Mickey közölhette volna a családjával a legújabb könnyelműségét, a szülei meghaltak egy vitorlásbalesetben Salcombe partjainál. Korábban azt tervezte, megszerzi a diplomát, és elmegy az apja egyik barátjának a sörfőzdéjébe Skóciába, hogy szakmai tapasztalatokat szerezzen, és miután kitanulta a mesterséget, beáll az apja mellé a Honeycote-i Sörfőzdébe. Ez azonban lehetetlenné vált. Nem volt más választása, azonnal át kellett vennie az üzem vezetését.

Carolát teljesen összezavarta a gyors döntés, a sebtében összepakolt holmik és a ház előtt járó motorral várakozó taxi, és mit sem sejtve a férje örökségéről, követelőző hangon megkérdezte, mi lesz a tanulmányaikkal. Mickey villámgyorsan összefoglalta a helyzetet, emlékeztette Carolát, hogy négy hónap múlva megszületik a gyerekük, ezért nem valószínű, hogy a vizsgáikkal lesznek elfoglalva. Ha akarja, később elvégezheti az egyetemet, neki pedig nem lesz szüksége a diplomára.

Több mint húsz év után most ugyanaz a tekintet meredt rá az ajtóból. Nem szeretett arra gondolni, mi minden történt azóta, mert már túl sok mindent megbánt. Ez természetesen nem vonatkozott Patrickre, mert imádta a fiát. Tudta azt is, már nem gyerek, nem lehet könnyen félrevezetni, mert a rossz iskolai eredményei ellenére rendkívül éles eszű fiatalember. Mickey felemelte a laposüveget, és megpróbált időt nyerni.

– Kérsz? – kérdezte.

– Köszönöm, nem. Vezetek. Ahogy látom, te is – tette hozzá, és az ablak felé biccentett.

A megjegyzés szándékosan gúnyosra sikerült. Nem számít. Mickey dacosan az ajkához emelte a flaskát, de észrevette, hogy üres.

Az út zökkenőmentes volt. Kay mosolyogva száguldott végig a vén tölgyfákkal és kőfalakkal szegélyezett, ismerős, szűk országúton. A táj áthatolhatatlan, sűrű sötétségbe burkolózott, amit egy idegen nyugtalanítónak talált volna, de az asszonyt kifejezetten vonzotta, mert tudta, hamarosan elérkeznek a gyönyör pillanatai. Végül elérte a díszes, kovácsoltvas kaput, amelyen ott állt az ismerős, fekete felirat. A kocsi kerekei alatt ropogott a felhajtó kavicsa, és Kay eltűnődött, vajon Mickey is hallja-e. A digitális óra zöld kijelzője éjfélre váltott. Tökéletes időzítés, mint mindig.

Kay bevette az utolsó kanyart, és elmosolyodott, amikor meglátta Mickey kocsiját és az iroda ablakából kiszűrődő fényt. Hirtelen beletaposott a fékbe, mert megpillantott egy másik autót is. Azonnal felismerte, kié, villámgyorsan megfordult, és visszaszáguldott az úton. A szája kiszáradt a rémülettől, és a szíve majdnem kiugrott a helyéről, de nem a vágyakozás miatt. Most először történt, hogy majdnem lebuktak, és még így sem lehetett benne biztos, hogy nem látták meg.

Kelly a tőle telhető legnagyobb türelemmel várakozott Patrick kocsijában. Bár az iroda ablakából elég fény szűrődött ki, egyre jobban feszengett, és fázott is. Megérintette az orra hegyét, és megnézte a tükörben, bepirosodott-e a hidegtől. Hirtelen fény villant a tükörben. A lány hátrafordult, és még pont látta a dombra felhajtó elektromos, kék kocsit, sőt a rendszámot is leolvasta. Összeráncolta a homlokát. Csak egy embert ismert, akinek ilyen autója van.

Kissé megörült, mert ezt jó kifogásnak tartotta, hogy szóljon Patricknek. Különben nem zavarta volna, mert a fiú nagyon kiszámíthatatlan volt. Az egyik pillanatban odavolt érte, de a következőben ridegen viselkedett. Sohasem értette az okát. Kelly kikászálódott a kocsiból, megigazította a ruháját a csípőjén, és elindult az épület felé.

Amikor belépett az irodába, Patrick morcosan fogadta, de Mr. Liddiard rámosolygott. Úgy tűnt, kifejezetten örül, hogy látja, ami nem volt meglepő, hiszen mindig kedvesen viselkedett vele.

– Bocsánatot kérek, de valaki behajtott a kapun – mondta a lány. Vészjósló csend támadt. – Bejöttem, mert megijedtem.

Mickey odalépett a lányhoz, és nyugtatólag a vállára tette a kezét. Kelly megérezte az alkoholszagot a leheletén. Erősebb volt, mint az apja vendégeié. Biztosan nem sört ivott, gondolta.

– Bocsáss meg, Kelly! Nem tudtam, hogy Patrick magadra hagyott odakint – mondta Mickey, és a fiára pillantott. – Vidd haza Kellyt, én is végeztem már itt. Ilyen későn semmit sem tudunk megoldani.

A lány dühösnek látta Patricket, így egyáltalán nem lelkesítette a hazafelé vezető út. Kelly idegességében mindig fecsegett, most sem volt másként.

– Azt hiszem, Mrs. Oakley kocsiját láttam. Tudja, azt a gyönyörű Porschét, amit a férjétől kapott. Szerencsés nő, én is…

Patrick arckifejezése még dühösebb lett, ezért Kelly jobbnak látta, ha elhallgat.