Húgomnak, Laurának...

A történet fikció. A könyv szereplői nem valós személyek, bármilyen hasonlóság a valósággal kizárólag a véletlen műve.

Első rész

Rick

Kelet-Falkland, Falkland-szigetek

– Connery, hát itt vagy, te átkozott csirkefogó?! – vágódott ki a Sea Lion kocsma ajtaja, és viharzott be rajta, már amennyire tudott, Dagadt Dan nyomában a megtermett embereivel. Ahogy várható volt, az egész csehó felfigyelt a nevemre, s egyszerre fordult minden tekintet felém. – Ennyit az inkognitómról! – sóhajtottam a sörös korsómba bújva. Az biztos, hogy nem egy italra akarnak meghívni. De nem ám! Dagadt Dan hírnevét ismerve szépen, komótosan szabadít meg testem minden egyes porcikájától. Először művészin nyúzza le a bőrömet, aprólékosan vájja ki a szememet, majd tépi ki a nyelvemet. Valószínűleg kegyetlen és sanyarú sors vár rám. Pár lépéssel mellettem termettek, majd körülvettek, de Dan azonnal felemelte a bal kezét, és megálljt parancsolt a fogdmegjeinek. Hatalmas megkönnyebbülést éreztem, mely egy mély sóhaj formájában távozott a testemből. Talán még van esélyem! A helyiségben egy árva pisszenést sem lehetett hallani, annyira eluralkodott a csend és a félelem. A kiváló hallásúak – köztük én is –, még a pult mögötti sörcsapoló csöpögését is hallhatták. Félelmetes pár másodpercnek lehettünk tanúi.

– Sört mindenkinek! – törte meg a hátborzongató némaságot Dan. Az emberek kurjantva emelték fel a korsóikat, s tódultak a csapos irányába a potya italra, miközben egyesek örülve, mások viszont csalódottan vették tudomásul, hogy most itt nem lesz vérontás. Az enyém legalábbis biztos nem! Továbbra is ebben reménykedtem. A körülöttem álló férfiak közül az egyik eliramodott, majd két teli korsóval tért vissza. Az egyiket elém, a másikat a velem szemben álló nagydarab férfi elé tette, miközben egy másik embere kihúzta neki a rozoga széket, melyen újdonsült tulajdonosa nehézkesen foglalt helyet.

– No, Connery! Tudod, hogy nem vagyok a szavak embere, nem szoktam köntörfalazni, ezért nem is rabolnám egyikünk idejét sem – szuszogta, miközben fészkelődött a méretben nem éppen neki megfelelő széken. Pár kilót felszedett azóta, hogy nem láttam. Felkészültem a legrosszabbra, hiszen hallottam, hogy mire képes. Hogy azóta… mire képes.

– Azt hallottam, hogy jártál valahol – kezdte a mondandóját.

– Jártam én már sokfelé… – szóltam közbe.

– Tudod, te azt nagyon jól! – förmedt rám.

– …Ott is, ahol a madár sem jár – fejeztem be a mondatom.

– Éppen ez a lényeg! – ordította, mire én kérdőn pillantottam rá. – Azt akarom, hogy mutasd meg az odavezető utat! – ripakodott rám.

Egy pillanatra fellélegeztem. Innentől kezdve végleg eleresztettem magam. Az most már bizonyossá vált, hogy ma nem én leszek a főfogás, sőt egyáltalán nem leszek terítéken. Kényelmesen hátradőltem a székemben, kinyújtóztattam a tagjaimat, majd jó nagyot kortyoltam a sörömből.

– Szóval szívességet kérsz tőlem? – kérdeztem a habot törölgetve a borostámról.

– Nem, csak mutasd meg az utat – ismételte, és jól meghúzta a korsóját.

– Szóval szívességet kérsz – fontam keresztbe a karjaimat.

– Nevezd, aminek akarod, a lényegen nem változtat – szuszogta ingerülten.

– Mi hasznom nekem ebből? – kérdeztem, s reménykedtem a számomra kedvező válaszban. Dagadt Dan óvatosan a szék támlájának dőlt, végigsimított bozontos szakállán, mely már inkább őszbe hajtott, mint feketébe. Beleivott az italába, szájával vad csámcsogásba kezdett, mint aki szó szerint azon rágódik, hogy mi lehetne erre a kérdésre a megfelelő válasz. Sejtésem szerint rendesen körbejárta a lehetőségeket, mérlegelt, majd miután alaposan meghányta-vetette a dolgot haragosan nézett rám.

– Ha odavezetsz, életben hagylak! – morogta nehézkesen, amiért nem is hibáztattam, hiszen évek óta a halálomat kívánta. Akkora kő esett le a szívemről, hogy szerintem a szomszéd kocsmában is hallották.

– Nekem ennyi elég is – bólintottam még nyugodtabban.

– Ha szerencsével járunk – folytatta, miközben a szívem egy ütemet kihagyott –, akkor többet nem fog egyik emberem sem üldözni – nyögte ki még ezt is, amit egy pillanatig nem is akartam elhinni. Már az előző mondatán is elképedtem, no de ezen! Dermedten pislogtam, úgy éreztem a szívverésem most még szaporábban vert a hírre, hogy életben hagy. Dan képét elnézve ő sem repesett a saját szájából kiköpött szavaktól, ám mégis kimondta. Ettől jobb hírt nem is hallhattam volna mindazok után, ahogy megjelentek az ivóban. Amikor rám leltek nem volt kétségem afelől, hogy – némi testi beavatkozást követően –, egy jókora gödör mélyén fogom végezni. Ma van a szerencsenapom!

– Ám legyen! – egyeztem bele hamar, mielőtt még meggondolja magát. Mindketten kiittuk a maradék sörünket, és egymásnak koccantottuk az üres korsóinkat, melyek azonnal eltörtek. Az üveg alján maradt hab szép lassan csordogált le a kezünkről az asztalra.

– Mint a régi szép időkben! – nosztalgiáztam egy pillanatra a törött üvegdarabok láttán.

– Akkor áll az alku! – közölte érzelemmentesen Dagadt Dan. Feltápászkodott, nehézkesen kibicegett a kocsmából, nyomában az embereivel, mialatt én még mindig az imént történtek hatása alatt voltam. Hogy a jó büdös fenébe fogok ebből az egészből kimászni?

Lara

Santa-Barbara, Kalifornia, Amerikai Egyesült Államok

– Doktornő! Jöjjön gyorsan, már megint behoztak egy baleseti sérültet! – vágta be az ajtót zihálva az egyik nővér. Felesleges volt, hallottam a szirénákat. Éppen a csészét emeltem volna az ajkamhoz, hogy ismét a kávé ízének a rabjává váljak, de a jelek szerint az ezirányú elképzeléseimet később kell majd valóra váltanom. Már megint zaklatnak! Már megint ez a Carla! Ki nem állhatom! Hát már egy nyugodt percem sem lehet? Egy pihenőt sem tarthatok? De még egy nyavalyás kávét sem lehet meginnom?!

– Siessen! – utasított ismét a nővér, s azzal becsapta az ajtót maga mögött. Cseppet sem örültem sem a hangnemnek, sem pedig az ajtó bevágódásnak. Nagyot sóhajtottam. Ez mindig így lesz már? Ahogy azt is tudtam, hogy most mennem kell, a válasz is egyértelműnek bizonyult. Mindig! Lecsaptam a csészét az asztalomra, felkaptam a sztetoszkópomat, s már siettem is a folyosóra, ahol épphogy utolértem a szaladó nővért. A főbejáratnál borzasztó látvány fogadott minket. Épp a sebesültet tolták be a mentősök, akit azonnal körbevettünk a kollégákkal.

– Mi történt? – kérdeztem azonnal, mert láttam, nagy a baj.

– Eszméletlen baleseti sérült, az illető a személygépkocsit vezette, ami csúnyán karambolozott egy kamionnal – kezdte az egyik mentős. – Pulzus gyenge, vérnyomás 70/40, 750 cm^3 vérveszteség. Nyílt lábszártörés, belső sérülések, agyrázkódás, zúzódások – folytatta.

– A tűzoltók alig bírták kivágni a kocsiból… vagyis abból, ami megmaradt belőle – szólalt meg a másik mentős is.

– Rendben, innentől átvesszük! – feleltem. – Egy, kettő, három – számoltam és átemeltük a kórházi hordágyra. – Carla! Kerítse elő Dr. Coopert és Dr. Cartert! Azonnali ultrahangot, röntgent, CT-t és vérképet kérek! – adtam ki az utasítást Carlának, aki szokásához híven csak a grimaszokat vágta.

Nem kedvelt, én sem őt, ám ez egy cseppet sem érdekelt. Közben a sérültet a mögöttem álló beteghordók betolták az egyes számú traumatológiára. Gyorsan a terembe siettem, de mire beléptem, a kollégák már neki is kezdtek a beteg stabilizálásának. Az egyik nővér műtős ruhát és sapkát, valamint gumikesztyűt adott rám.

– Miért is nem lep meg, hogy nem vártatok meg? – kérdeztem.

– Á, megjött az éjszakai műszak! – kezdte a szokásos gúnyolódását Carter. – Hát, hogyne! Legközelebb majd megvárunk, amíg ide méltóztatsz fáradni, és az sem lesz baj, ha a beteg időközben elvérzik! – folytatta a piszkálódást.

– Nem lehetne, hogy most az egyszer a betegre koncentráljunk? – próbált véget vetni az ellentétünknek Cooper. – Két egység vért kérek! – szólt hátra.

– Én ettől függetlenül is tudok koncentrálni! – mondtam, majd kértem az asszisztenstől egy szikét, és megnéztem a sérült lábát. Egy kisebb fém szilánk ágyazódott be az erek közé, ami elzárta az egyik aortát. Óvatosan eltávolítottam.

– Szívást kérek! – utasítottam az asszisztenst. Közben Cooper a beteg karjával foglalkozott, Carter pedig a többiekkel együtt az ultrahang segítségével a férfi belső szerveit igyekezett stabilizálni, amelyben az ultrahang által mutatott képnek elengedhetetlen jelentősége volt.

– Itt van a CT eredménye – lépett be a műtőbe az egyik kolléga, aki a felvételeket hozta.

– Mennyire gáz? – kérdezte Cooper.

– Szerencsére csak enyhe agyrázkódása lett, az életfunkciói kiválóak.

– A mája sérült, de azt majd a műtőben megoldjuk. Készítsétek elő a hatos műtőt – mondta Carter az ápolónak.

– Én jobban aggódnék a lábáért – szólt közbe az asszisztensem. Szúrós szemmel néztem rá, de tudtam, hogy Carternek akar ezzel is imponálni. Mennyire kicsinyesek!

– Mi van Langston nem tudja normálisan ellátni? – kezdte újra a piszkálásomat Carter.

– Látom, nem nagyon tudod megemészteni, hogy valaki lehet nálad jobb, pláne egy nő! – vágtam vissza, amire nem is tudott mit felelni, mert mindenki tudta, hogy igazam volt. Én voltam az egyetlen női traumatológus sebész az egész kórházban, sőt az egész városban. Az első pillanattól kezdve ellenszenvvel fogadtak a kollégák, és nem is csodálom, hogy a mai napig nem tudták elfogadni, hogy idáig jutottam; itt vagyok és itt is fogok maradni. Történjék bármi, nem hagyom, hogy kitúrjanak a méltán kiérdemelt helyemről.

– Az állapota stabil, a pulzus hetven, mehet a műtőbe – szólt az ápolóknak Carter, akik már el is tolták a beteget.

– Mész Carterrel? – kérdezte David, amikor a többiek már elhagyták a termet.

– Kihagyom. Menj csak, és kérlek varrd össze a lábát! – vettem le a gumikesztyűmet és a többi műtéti textíliát magamról, majd a szemetesbe dobtam őket. Nem bírtam megállni, így végül mégiscsak felmentem, de csak az ablakon át figyeltem a műtétet. Szerencsére végig minden rendben ment. Mire befejezték, a kollégáknak sikerült a sérült családját is előkeríteniük, és amíg megmosakodtam, láttam, hogy a folyosón egy fiatal nő járkált fel-alá.

– A műtét jól sikerült, túl van az életveszélyen. Csak ügyesen Langston! – vetette oda Carter, amikor elviharzott mellettem. Válaszra sem méltattam. Bezzeg a „piszkos” munkát mindig rám hagyják! A hozzátartozókkal egyik sem akar beszélni. Amikor együtt mentünk életet, mindig engem ér ez a hálátlan feladat. Mi van, ha egyszer rossz hírt kell közölnöm? Bízom benne, hogy nem fog a közeljövőben bekövetkezni, hogy elveszítem az egyik betegemet.

– Üdv! Stabilizáltuk a férje állapotát, de pihenésre és regenerálódásra van szüksége. Agyrázkódás, sérült bordák és belső szervek… mindent kapott, amit csak lehetett az ütközés következtében. A lábát sikerül megmentenünk, de nem tudjuk, hogy sérültek-e annyira az erek és az idegek, hogy lábra tud-e majd állni – hadartam el a nőnek, hogy még csak véletlenül se legyenek kérdései. Nem szerettem a kérdéseket, mert sokszor értelmetlenek voltak, így ezekre nem szoktam válaszolni, sőt, néha nem is tudtam volna mit. – Pár percre bemehet hozzá, de jelenleg mély altatásban tartjuk.

– Hálásan köszönjük doktornő! – fogta meg a kezemet a nő, mire gyorsan elrántottam. Nem szerettem az érzelmeket, igyekeztem tőlük a lehető legtávolabb kerülni, elvégre azért vagyok itt, hogy életeket mentsek, nem pedig azért, hogy a lelküket ápolgassam. Az irodámba vettem az irányt, ahol az asztalomhoz lépve csalódottan és dühösen vettem tudomásul, hogy a kávém kihűlt és pocsékká vált. Miért is csodálkozom ezen? Hiszen mindig ez van! Utálom ezt a napot is! Utálom az összes napot! A mosdókagylóba öntöttem a fekete italt, a csészét a peremén hagytam, majd az órámra pillantottam és elégedetten vettem tudomásul, hogy a műszakom véget ért. – Na végre! – sóhajtottam hangosan, majd felkaptam a táskámat és bevágtam a pihenő szobám ajtaját. Mára is elég volt mindenből és mindenkiből!

Rick

Kelet-Falkland, Falkland-szigetek

– Baj van főnök? – zökkentett ki a gondolataimból George, miközben a kedvenc kilátóm tetejéről kémleltem a tájat.

– Azt leszámítva, hogy Dagadt Dan mit kért tőlem… minden a legnagyobb rendben – feleltem gúnyosan.

– Ugyan már, Rick! Nem volt olyan rémes az a rögtönzött találkozó ott a kocsmában? Vagy mégis? – sandított rám.

– Nem is az volt a legnagyobb baj, hogy megtalált, miközben pont nélkületek iszogattam ott, hanem ahogyan éreztem magam. Abban a pillanatban a régi szép idők jutottak az eszembe, majd egyből bevillant az öt évvel ezelőtti. Még mindig lelkiismeretfurdalásom van amiatt, ami akkor történt.

– Ne legyen! – Veregetett hátba George. – Nem te tehettél arról, ahogyan viselkedett, arról nem is beszélve, hogy azóta már miket művelt az a gazember – vádolta.

– De ha nem tettem volna…

– Fejezd be az önmarcangolást barátom! – lépett fel szigorúbban. – Ne feledd, hogy én is ott voltam, és hasonlóan cselekedtem volna, mint te. A múltat pedig nem tudjuk megváltoztatni, mint ahogyan az embereket sem. Ezt fogadd el, ne emészd magad ez miatt! – mondta és újból megveregette a vállamat. – Inkább azt mondd meg, mi a terv?

– Terv? – képedtem el.

– Naná! – vágta rá. – Ne mondd, hogy nincs! – csodálkozott.

– Az igazat megvallva elvezetem oda, hátha ezzel is tudok vezekelni a…

– Fogd be a szád! – rivallt rám George.

– Szóval alkut kötöttünk, ahogyan a régi szép időkben, és nem szeghetem meg. Megteszem, amit kért, és kiderül, mi lesz azután.

– Ám legyen! – bólintott George. – Minden döntésedben támogatlak, még ha nem is értek veled mindig egyet. Erre valók a barátok.

– Köszönöm, ez sokat jelent nekem! Viszont előtte haza kell mennünk, megígértem a családomnak. Pakoljatok össze az útra és készüljetek fel az indulásra.

– Értettem! És te?

– Nekem van még egy kis elintéznivalóm.

– És ennek az elintéznivalónak van neve is? – célozgatott George.

– No, de barátom, nem kell neked mindig mindenről tudnod – hárítottam.

– Semmi baj, amúgy sem kedvelem azt a vörös kis perszónát – húzta el a száját.

– Annyira én sem, de amilyen sűrűn megfordulunk erre, nem is kell. Ám most rá van szükségem, senki másra.

– Vettem a lapot, ne aggódj, én elintézek mindent a kihajózásra – ígérte George, majd egyedül hagyott a magaslesen.

Még mindig ugyanúgy tudok gyönyörködni a kilátásban, mint az első alkalommal, amikor megpillantottam ezt a tájat. A falun túl, a zöldellő réten birkák százai legelésznek, mögöttük a kristálykék tavakban vígan úszkálnak a különféle halak, főként pisztrángok. A környéken lévő szigetek népes és változatos állatvilága rengeteg embert csalogat a túrázóktól egészen a tudósokig és a biológusokig. A levegő szennyezetlen, a föld tiszta, a víz éltető, az egész vad és nyers, mégis teljesen magával ragadó, már-már ösztönösen vonzza az embert – köztük engem is. Nem hiába szeretnek a turisták erre a vidékre utazni, de cseppet sem bánom. Én is szeretek vissza-visszatérni erre a déli kis szigetre, mely a vadon élő állataival és csodás panorámájával bárkit, bármikor elkápráztat. A szél szinte dallamosan süvített a fülembe, amikor lelépcsőztem a kilátóból, odalent pedig Collett, a juhászkutya csaholt boldogan.

– Na, mi az kislány? Nem mertél velem feljönni, most meg itt örülsz nekem? – vakargattam meg a füle tövénél, amit kifejezetten szeretett. Elindultam a falu irányába, hogy pár órára elfeledkezzem minden gondomról és bajomról.

Lara

Santa-Barbara, Kalifornia, Amerikai Egyesült Államok

Lónyerítésre riadtam. A fejem zsongott, a tagjaim sajogtak; úgy éreztem magam, mint akin átment egy úthenger. Az éjjeliszekrényemen lévő lovas órára pillantottam, ami délután ötöt mutatott. Ilyen sokat aludtam és mégis ilyen cefetül érzem magam? Fáradt vagyok, lusta és nyűgös. Ez a helyzet. A hátam közepére sem kívánok senkit, nemhogy a húgomat. Már megint el kell viselnem az állandó csacsogását, amitől szétrobban a fejem. Egy ideig csak a plafont bámultam, majd körbe kémleltem a már ismerős szobát. Az ajtó mellett egy elegáns, tükrös, fekete-fehér szekrény helyezkedett el, melynek polcain rengeteg kép állt lovakról és kutyákról. Az ágy egyik oldalán az éjjeli szekrény, a másik oldalán egy ugyancsak tükrös szépítkező szekrény állt, amit szinte alig használtam. A nagymamámé volt és nem volt szívem megválni tőle. A hálószobámban csak a személyes dolgaimat tároltam. A földszinten egy kisebb szobában berendeztem egy amolyan dolgozószobát, ahol a laptopomat és a munkával kapcsolatos papírokat tartottam. Hivatalosan semmit sem lehetett elhozni a kórházból, de ha valamilyen különleges esetre bukkantam, ami már számos alkalommal előfordult, akkor titokban hazahoztam a betegek kartonját, vagy éppen a felvételeit. A feletteseim valószínűleg sejtették, de egyikük sem szólt érte. Bezzeg a munkatársak, egyből beárulnának, ha megneszelnék… Amúgy meg kinek van ideje két műtét között, vagy az éjjeli ügyeletben a tizenkét órás hajtás közben még egyedi eseteket elemezgetni? Senkinek. Így nem is foglalkoznak a dologgal velem ellentétben, aki szemrebbenés nélkül hazahozom az aktákat. Megint meghallottam a lovakat.

– Megőrülök, ha Jennifer nem bír magával! – dühöngtem hangosan, miközben nagy nehezen kikászálódtam a hatalmas ágyamból. Még az a szerencse, hogy nem kell senkivel megosztanom, mivel én is alig férek el rajta, hiába kétméteres, ha egész éjjel hánykolódom. Nem is tudom az idejét annak, mikor aludtam egy igazán pihentetőt. El sem tudnám elképzelni, hogy valakivel együtt aludjak, legyen az akár a barátnőm, egy férfi vagy akár egy gyerek. Gyerek? Az a leginkább kizárt opció. Ilyen munka és életvitel mellett még magamra sincs időm. De nincs ám! Nem férne bele egy ilyen őrült életbe, mint amilyen az enyém. Semmi szükségem még egy huszonnégy órás munkára, a jelenlegi mellett, de ez igaz a férfiakra is. Így is éppen eleget idegeskedek a klinikán, nemhogy majd még itthon pakoljak mosogassak és takarítsak valaki után? Abszurd! Mindezen gondolataim közepette nehézkesen bementem a fürdőbe, rendbe szedtem magamat és átöltöztem. Hamarosan a szokásos, kemény és érzelemmentes Lara indult le a földszintre. Kezdetét vette a terepszemle. Eljött az ideje, hogy ellenőrizzem, vajon mit művel már megint a húgom. Ahogy az várható volt, sehol sem találtam. Teljesen biztos voltam benne, hogy megint a lovakat hergeli, pedig ezerszer megmondtam már neki, hogy ne tegye. Gyorsan az istállók felé vettem az irányt, és amint beléptem, azzal a lendülettel le is fagytam! Jennifer éppen az egyik lovat – a legnagyobbat! – készült felnyergelni. Sikertelenül természetesen.

– Nem megmondtam neked, hogy egyedül ne gyere a lovak közelébe, nemhogy hozzájuk érj?! – teremtettem le már az ajtóból.

– Fogd be! Inkább segítenél! – acsargott, ahogy erőlködött a nyereg megtartásában.

– Szerintem eltévesztetted a hangnemet, kisasszony! – vetettem oda szigorúan. Jenniferrel hajlamos volt szó szerint elszaladni a ló, ezért sokszor kellett emlékeztetnem, hogy vigyázzon a szájára, főleg ha velem beszél. Nem szerettem ezt a stílust, senkitől sem tűrtem, sem a kollégáktól, sem pedig tőle. Ahhoz voltam szokva, hogy a traumás sérült csak követi az utasításaimat, nem fecseg és nem ellenkezik. Szerettem a magányt és a csendet. Mégis most muszáj ismét elviselnem a gyerekes viselkedését és az állandó hisztiáradatát, mert ezt várják el tőlem. Pontosabban a szüleink várják el ezt, mert már megint idepaterolták nekem az idegesítő testvéremet.

– Kérlek! – nyögte a nehéz súly alatt a húgom. Nem is tudom miért, de megesett rajta a szívem, s pár lépéssel mellette termettem. Átvettem a nyerget a kezéből, majd a boksz melletti állványra helyeztem.

– Most ezt miért kellett? – esett nekem a húgom.

– Úgy értettem segítséget vártál tőlem, vagy tévedtem? – simogattam meg a ló nyakát.

– Gondoltam együtt feltesszük a nyerget – dobbantott a lábával.

– Éroszra? Szerintem fejezd be, de gyorsan! Pontosan tudod, hogy nem tudod biztonságosan felnyergelni, kantározni meg pláne, nem beszélve arról, hogy még úgy sem tudsz megülni egy ilyen csődört! Érted? – léptem fel még keményebben, mert Jennifer nem értett a szóból. – Ne legyél felelőtlen! – tettem hozzá.

Jennifernek persze nem tetszett ez a fajta megnyilvánulásom, holott tudta, hogy általában erre számíthat. Mégis valamilyen oknál fogva szeretett nálam vendégeskedni, vagyis inkább Kaliforniában, így ha nagy duzzogva is, de igyekezett engedelmeskedni, mert tudta, hogy bármikor hazapenderíthetem.

– Rendben, Lara! – nyögte ki nagy nehezen. – Nos, akkor melyiket ajánlod?

– Egyelőre egyiket sem – kezdtem, de a húgom annyira csalódottan nézett rám, hogy végül megenyhültem. – Bemegyek lovaglóruháért, te meg addig szépen megeteted a kutyákat. Érthető? – kérdeztem olyan éllel a hangomban, mely egyértelműen parancsnak és nem kérésnek bizonyult, de ezt a húgom nagyon is jól tudta.

– Világos! – vágta rá katonásan, mire mindketten a ház felé vettük az irányt. Én felszaladtam az emeletre átöltözni, ő addig megkereste a kutyatápokat a konyhaszekrény egyik alsó polcán. Mire végeztem az öltözéssel és kiértem a teraszra, már ott állt gondterhelten a három tál fölött. Egyre csak a kutyákat szólongatta, de egyik sem jelent meg.

– Figyelted a tálakon lévő neveket? A helyes tápokat öntötted a megfelelő edénybe? – faggattam.

– Igen, persze. Tudod, hogy nem először etetem meg őket. Sosem felejtem el mennyire mérges voltál amikor nem tudtam, hogy kinek melyik a tálja és milyen márkájú kaját kell beletennem.

– Hagyjuk! Ez vagyok én! – vágtam rá, és egy hatalmasat füttyentettem. Jennifer ámulva nézett rám.

– Ezt sosem mutattad! Légyszi, taníts meg engem is! – kezdte.

– Na, ezért nem mutattam soha! – morogtam, miközben a hatalmas porta végében lévő bozótos mögül kivágtázott a három kutya. Amy, az arany retriever, Bony, a dog, és Dex, a németjuhász. Mire a terasz elé értek lelassítottak, majd a „feküdj” és a „vacsora” vezényszavak után jóízűen elkezdtek falatozni.

– Nem semmi! Nálad még a kutyák is parancsszóra esznek! – ámult a húgom, holott nem ez volt az első eset, hogy szemtanúja volt a kutyusok etetésének.

– Irány az istálló! – tereltem, mielőtt elkezd kérdezgetni. A kancák istállójába érve boldogan fogadtak minket a „csajok”.

– Válassz!

– Ő legyen! – bökött Ciklon felé a húgom.

– Nem adom, túl vad hozzád.

– Akkor… – mutatott Vénuszra.

– Őt sem. Szépen megszívatna.

– Akkor most választhatok, vagy sem? – dobbantott a lábával.

– Őket nem tudnád irányítani. Abból csak a baj lenne, nekem az meg nem hiányzik.

– Gyere, segítek neked felnyergelni Gaiát! – mondtam, mire Jennifer szeme felragyogott. Komolyan olyan, mint egy kisgyerek, pedig már felnőtt ő is, de mégsem tud úgy viselkedni. Az anyja jól elkényeztette, bezzeg a másik gyerekét meg… – A kantározást teljesen önállóan kell elvégezned.

– Ne már, az olyan nehéz – nyavalygott.

– Pont azért. Gyakorlod legalább – vetettem oda. Amikor a húgomnak választott lovat felnyergeltük, és ő már a kantározással foglalkozott, gyorsan felszerszámoztam magamnak a sebes Ciklont. Ő volt a kedvencem. Koromfekete színével, harisnyás lábával és hófehér hókájával az első pillanattól kezdve belopta magát a szívembe.

– Vezessük ki a lovakat az istállóból! – szóltam oda a másik bokszba a húgomnak, aki addigra végzett a szürke, nyugodt Gaiával. Kiérve felpattantunk a lovak hátára, majd szép lassan elindultunk az istálló mögött húzódó ösvény irányába. Hamarosan ügetésre váltottam. Láttam, ahogy mögöttem a húgom is próbálkozott, ám nekem ennyi nem volt elég, vágtára fogtam Ciklont, aki alig várta, hogy végre száguldhasson velem együtt.

– Ez nem ér! Várj meg! – hallottam a hátam mögül Jennifer kiabálását. Gonoszan viselkedtem, mert tudtam, hogy nem mer vágtázni, sőt attól is félt, hogy leesik Gaiáról, ami nem az első eset lett volna. Számtalanszor estem le, amikor még kezdő lovas voltam, de ez a profikkal is előfordul. Pár perc után lelassítottam, hogy hamarabb utolérjen. Egyelőre nem láttam közeledni, ellenben a kutyák bizonyára meghallhatták, hogy elhagyjuk a farmot, mivel utánunk eredtek.

– Bezzeg ti hamarabb utolértetek, mint a húgom lóháton! – kiáltottam le a vidáman csaholó kutyáknak. Nemsokára kijutottam a partra, ahol azonnal megálltam az utolsó fa tövében. A tengert nyugodtnak és gyönyörűnek láttam. Pont erre volt most szüksége a lelkemnek: egy kis magányra a fárasztó hétköznapok és hétvégék után. Az állandó munka, a rohanás, az emberekért való küzdés, az életekért való viaskodás a halállal. Néha úgy érzem, kevés vagyok én ehhez, hogy összeroppanok a felelősség súlya alatt, és hogy nem erre teremtettek. Mégis, amikor egy-egy életmentő beavatkozás remekül sikerül, és az élet győzedelmeskedik a halál felett, olyankor azt látom, hogy érdemes ezt tennem, és hogy megéri nap mint nap felvennem a küzdelmet, még akkor is, ha nem könnyű.

– Hát itt vagy! – zihálta húgom, aki hirtelen mellettem termett.

– Ennyit a magányomról! – sóhajtottam.

– Hogy mondod? – nézett rám Jennifer.

– Hagyjuk! – vágtam rá, s megindultam a hűs habok irányába. A testvérem lepattant a lova hátáról, kikötötte a szárat az egyik fához, majd beszaladt a tengerbe. A kutyák persze vidáman követték. Önfeledten hancúroztak a vízben. – Most már értem, miért szeretsz Kaliforniába jönni! – kiabáltam feléjük Ciklon hátáról.

– Hát nem is miattad! – válaszolt hangosan. – Vagyis nem úgy értettem, tudod! – tette gyorsan hozzá.

– Mindegy is! – mondtam és elkezdtem lépdelni a kancával. A húgom intett, hogy menjek be én is a vízbe, de nem is reagáltam rá. Tudta, hogy úgysem fogok. A távolban egy lovast pillantottam meg, és ahogy közeledett, akkor ismertem fel Davidet. Gyorsan elfordítottam a lovamat, de pechemre észrevett és már majdnem odaért hozzám, amikor finoman próbáltam jelezni a húgomnak, hogy menni kellene. Sajnos nem vette a jelet, és közben David is mellém ért a lovával.

– Üdv Lara! Hát ti? Csak nem lovagoltok?

– Képzeld! Ugye, milyen hihetetlen? – vágtam rá kissé nyersen.

– Jó, elnézést! Csak úgy megörültem, hogy megláttalak, nem is reméltem, hogy újra találkozunk.

David párszor már járt a part ezen szakaszán, és szerencsétlenségemre belebotlottam. Semmi bajom nem volt Daviddel, a munkatársam volt és általában kedveltem is, de néha már nem. Az állandó közeledései, hogy meg akar ölelni és csókolni, ami párszor sikerült is neki, valamint ez a folyamatos, szinte soha nem múló kedvesség… Nekem ez sok volt. Nagyon sok! Az egyetlen szerencsém, hogy most Ciklon hátán ültem, így meg sem próbált testileg közel kerülni hozzám.

– Ő ki? – mutatott a tengerben lévő lány felé, mire hatalmasat füttyentettem és a kutyák, mint az őrültek rohantak felénk, a húgommal a nyomukban.

– Most már ideje mennünk! – adtam ki az ukázt a testvéremnek, amikor mellénk ért. David lovagiasan azonnal lepattant a lova hátáról, és egyből Jennifer kezét kezdte markolászni.

– Helló, Jennifer vagyok, Lara húga! – mutatkozott be mosolyogva.

– Örvendek, David Cooper, a testvére munkatársa. – Láttam, hogy a testvérem felkeltette David érdeklődését, és Jennifer is csábosan mosolygott felé. Nem akartam soha semmit ettől a férfitól, sőt nagyon egyiktől sem, de ahogy ezek ketten egymásra mosolyogtak, egyszerűen dühbe gurultam. David egy ideje próbálta csapni nekem a szelet, erre tessék. Meglát egy másik nőt, ráadásul a húgomat, aki egy cseppnyi figyelmet szentel neki és lám, eddig tartott az irántam való érdeklődése. Bosszantó érzés tapasztalni, hogy egy másodperc alatt pótolható vagyok.

– Lóra, kislány! – kiáltottam és elindultam Ciklonnal a bozótos felé, ahol Gaia már türelmetlenül prüszkölt.

– Találkozunk a klinikán! – kiabálta utánam David, miközben a testvéremmel lelkesen integettek egymásnak.

– Várj már meg! – kiabált utánam a húgom, amikor már jóval előtte lépdeltem Ciklonnal. – Nem is említetted, hogy van egy ilyen jóképű munkatársad – kért számon.

– Hát nem is! – vetettem oda.

– Ne mondd, hogy neked nem jön be a pasas? Jó kiállású, kedves és ráadásul orvos – áradozott egyfolytában.

– Befejeznéd? – csattantam fel.

– Jól van, miért kell undoknak lenni? Ha neked nem kell, én szívesen lecsapok rá – lelkendezett.

– Úristen, Jennifer! Az imént találkoztál egy fickóval, akiről azt sem tudod kiféle-miféle és máris feleségül mennél hozzá? Ráadásul húszévesen? – háborogtam.

– De hát a kollégád! Mit vagy ezen így fennakadva?

– Semmi, hagyjuk! – vágtáztam el, mert tudtam, hogy akkor legalább nem hallgatom a sületlenségeit. A házhoz érvén leszerszámoztam és lecsutakoltam a lovamat, majd friss abrakot tettem elé. Az itatással kicsit vártam még, mert nagyon meghajtottam a hazafelé úton. Közben a testvérem is visszaért, ő is tette a dolgát zokszó nélkül. Amikor végeztünk, bementünk a házba, mi magunk is megmosakodtunk és átöltöztünk. Szótlanul a vacsoraasztalhoz ültünk, és a házvezetőnő által elkészített sültekből és köretből csipegettünk. A szokásos csendesség uralkodott az asztalnál, de most érezni lehetett a délutáni feszültséget. Még hogy Jennifer és David! Abszurd! Alig bírtam pár falatot legyömöszölni a torkomon. A vacsora után jó éjszakát kívántunk egymásnak és ki-ki ment a maga szobájába. Miért vagyok mérges rájuk, holott semmit sem követtek el? Féltékeny lennék? Ugyan, hiszen nem érzek semmit David iránt. Nem is rájuk vagyok féltékeny, hanem a tudatra, hogy én nem vagyok képes már az első alkalommal ilyen érzéseket ébreszteni magamban egy másik ember iránt. Talán, ha nem lennék ennyire szigorú magammal, ha nem lennék ennyire elkötelezett a hivatásom iránt, ha néhanapján kimozdulnék és élvezném az életet, minden másként lenne. Nem, nem lenne másként, hiszen az az ember valószínűleg már nem én lennék. Vagy mégis? Ezzel megtagadnám önmagamat és az életemet? Feltehetőleg nem. Viszont változást hoznék az eddig megszokott, „nyugalmas” mindennapjaimba. És ez a változás megrémítene!

Rick

Santa-Barbara, Kalifornia, Amerikai Egyesült Államok

– Vajon erre jön ma? – tűnődtem az Amor Amazonas korlátján támaszkodva. Távcsövemmel a part azon szakaszát kémleltem, ahol tegnap megpillantottam a lovasokat, pontosabban megpillantottam őt. Az a nő maga volt a megtestesült dac és hűvösség, ahogyan azzal a férfivel társalgott, mégis felkeltette az érdeklődésemet. Biztosan nem szimpatizál azzal a fickóval. Fogalmam sincs mit beszélhettek, de az arcukat és a mozdulataikat alaposan megfigyeltem. Amikor a tenger vizében lépdelt a hátasával, arcának vonásai ellágyultak, szinte már élvezte azt a mindent átható elégedettséget és békét, amit a hullámok nyújtottak. Teljesen megértem, mert rám is hasonló hatást gyakorolt. Aztán megjelent az a férfi és minden szertefoszlott. Vajon ki lehet ő és milyen kapcsolatban állnak? Annyira furdalt a kíváncsiság, hogy nem hagyhattam felderítetlenül a terepet, az nem rám vallott volna. Meg kell tudnom ki ez a nő!

– Nos? Járt ma már erre a madárka? – kérdezte a hátam mögé lépő George.

– Negatív! – Leengedtem a kezemben lévő távcsövet. – Azóta sem bukkant fel. Sem egyedül, sem kísérettel, sem gyalogosan, sem lóháton – sóhajtottam csalódottan.

– Ugyan már, felesleges ennyire lógatnod az orrod, hiszen csak egy nő. Amint felbukkan, te rárepülsz, ő azonnal elolvad a karjaidban, együtt töltötök egy fergeteges éjszakát, majd érzékeny búcsút vesztek egymástól – sorolta a majdnem szokásos forgatókönyvet.

– Azért ez nem teljesen így van! – tiltakoztam.

– Belátom – bólogatott –, az érzékeny búcsú egy kissé túlzás – nevetett jóízűen, miközben kivette a kezemből a távcsövet, amivel elkezdte a partot pásztázni.

– De G.! Kikérem magamnak! – háborodtam fel, miközben azért jót nevettem, hiszen ebben tökéletesen igaza volt.

– Ugyan már Rick! Bármelyik nőt megkapod magadnak, és ezzel te is tisztában vagy.

– Azért nem eszik olyan forrón a kását! Nem vagyok én akkora nőcsábász! – mentegetőztem.

– Nos, valóban! Nem vagy az, viszont Mike annál inkább! De ha kiszemelsz valakit, akkor az addig nem szabadul a karmaid közül, amíg meg nem kapod.

– Ez a nő valahogy különlegesen csodásnak tűnt még így a távolból is. Olyan magabiztosan és büszkén ülte meg a lovát, ami teljesen elbűvölt. Muszáj újra látnom, sőt muszáj vele beszélnem, ha csupán egyetlen szót is. Meg kell ismernem!

– Akkor ma felragyogott a szerencsecsillagod! – szólalt meg. – Ugyanis szerintem róla ábrándozol.

– Hadd lássam! – kaptam ki izgatottan a messzelátót a kezéből. Valóban a tegnapi csodás nő lépdelt ki a bokrok mögül. Egyszerűen másra sem tudtam gondolni mint arra, hogy valahogyan a közelébe jussak. Ekkor motorzúgás ütötte meg a fülemet. Lepillantottam a hajóról, és a barátom már a csónakból integetett, hogy siessek. Több sem kellett nekem, ledobtam a távcsövet a fedélzetre és már ugrottam is mellé, mire azonnal elindultunk a motorcsónakkal. A part ezen részén nem voltak fürdőzők, inkább hajók, vitorlások és szörfösök szelték a hullámokat. Hamar odaértünk a szárazföldre, mert a hajónk nem messze horgonyzott a parttól.

– Ott tegyél ki! – mutattam egy kissé távolabbi partszakaszra.

– De hát amarra lovagol! – kiáltotta George.

– Ne aggódj! Erre fog visszajönni.

– De mi van, ha nem?

– De G.! Te magad mondtad, hogy ma van a szerencsenapom! – veregettem hátba, miközben kiugrottam a csónakból. – Maradj a közelben! – kiáltottam vissza, miközben már a parton sétáltam. Amíg a lányra vártam ráléptem az ösvényre, melyre reméltem, hogy ő is rátér majd. Galád módon a közelben lévő törött gallyakból egy kisebb akadályt kreáltam, hogy legyen oka leszállni a nyeregből. Miután végeztem, elrejtőztem az egyik vastagabb törzsű fa mögé és figyeltem. Türelmes embernek tartottam magam, így valójában nem esett nehezemre a várakozás. Fáradozásom nem volt hiábavaló, ugyanis a nő erre indult visszafelé a szárazföld belsejébe.

– Hát ez meg hogy került ide? – állította meg váratlanul a lovát. Egyből észrevette, hogy itt valami nem stimmel, és ahelyett, hogy azonnal lepattant volna, hogy eltegye az ágakat az útból, figyelmesen körbepillantott. Össze kellett húznom magam, nehogy kiszúrjon a fák mögött. Gyanakodva méregette a közvetlen környezetét. Amikor úgy érezte, nem fenyegeti veszély, leszállt a lováról, majd nekilátott összeszedni a sebtében odadobált ágakat. Ekkor ugrottam ki a rejtekhelyemből, és amikor a nő felegyenesedett, kezemet hátulról finoman a szájára tapasztottam.

– Ne sikoltson, nem fogom bántani! – suttogtam a füléhez közel. Lassan magam felé fordítottam, közben pedig leemeltem a kezem az ajkáról. Csodás smaragdzöld szemével, finom vonású arcával találtam magam szemben, miközben a lovaglás hatására a fölkötött haja itt-ott már kiszabadulva lógott az arcába. Ekkor váratlanul egy hatalmas pofon csattant az arcomon.

– Kér még egyet? – emelte ismét ütésre a kezét, de gyorsan elkaptam a csuklóját.

– Ezt megérdemeltem! – vallottam be. – De a következőt azért kihagynám.

– Akkor engedje el a csuklómat! – rángatta a kezét.

– Kérje szépen! – válaszoltam hízelgően.

– Hogy mi van? – kérdezte, s azzal a lendülettel a lábfejemre taposott. Erre aztán végképp nem számítottam, így a hirtelen fájdalomtól azonnal eleresztettem a karját, a lábamon pedig ide-oda ugráltam, akár egy ír sztepptáncos.

– Csak sikerült, ahogy látom! – gúnyolódott, miközben gyorsan megkapta a lova kantárszárát és már ugrott is volna fel a nyeregbe. Azonnal kapcsoltam, mögé ugrottam és gyorsan visszarántottam a derekánál fogva. A lendülettől hátravágódtunk, én alulra, ő pedig rám. Nem esett jól, de ahogy éreztem neki sem.

– Maga normális? – esett nekem ott a földön fekve.

– Csak beszélni akartam magával, de lehet, nem jó irányból közelítettem meg.

– Nekem mondja? Még ha meghívott volna egy kávéra! – csattant fel.

– Kezdhetnénk elölről? – próbálkoztam, de tudtam, már ellőttem a pöttyöst.

– Kihagyom! – pattant fel a porból. Egy szempillantás alatt a paripája hátán termett, és onnan szólt le nekem.

– Van két perce, hogy teljesen megtisztítsa nekem az ösvényt! – kiáltotta. Nem akartam vitába szállni, és való igaz, hogy nem így kellett volna összeismerkednem vele, de késő bánat... Felkeltem a földről és elkezdtem elrakni az útból a gallyakat, miközben állandóan őt néztem.

– Mit bámul? Igyekezzen! Nem érek rá egész nap! – kiabálta.

– Maga annyira… gyönyörű – hízelegtem neki.

– Hallgasson! Maga… Maga szemtelen alak! – vágott vissza immáron kissé mosolyogva. Közben a lova elkezdett toporzékolni, és ő a nyakát megsimogatva suttogott a fülébe. – Nyughass, Vihar!

– Mennyire megnyugtató is tud lenni a hangja – állapítottam meg, azt hittem magamban, de hangosan mondtam ki a szavakat. Közben az utolsó ágat is szépen elpakoltam az útról, így ismét járható lett az ösvény. Odaléptem elé, és megsimogattam a ló orrát, aki engedelmesen simult a tenyerembe. – Milyen gyönyörű vagy Vihar! Vad és nemes, mint a gazdád – mondtam, miközben mélyen a nő szemébe néztem. Úgy tűnt, kissé elpirult, nem is szólt egy szót sem, sőt, mintha meglepődött volna a kijelentésemen, pedig csak az igazat mondtam.

– Szeretnék távozni, ha megengedi uram!

– Magának bármit megengednék, amit csak kér – udvaroltam továbbra is. A legszélesebb mosolyommal próbáltam elcsábítani, de ez a nő mintha immunis lett volna rám.

– Akkor álljon arrébb! – utasított. Mivel mást nem tehettem, útjára engedtem.

– Még találkozunk! – kiáltottam utána, amikor elvágtatott.

– Azt kötve hiszem! – kiabált vissza nevetve anélkül, hogy visszanézett volna. Micsoda nő! Micsoda ellenállás! Micsoda dac!

– Váratlan fordulat! Nem omlott egyből a karjaidba – kuncogta a barátom a hátam mögött.

– Nekem mondod? – förmedtem rá, miközben még mindig sajgott az arcom és a lábam is.

– Rick, ez egy veszedelmes kis bestia, látszik is rajta. Remélem ennyi elég is volt belőle – hallottam George szigorú kijelentését.

– Ugyan, barátom! Csak addig, amíg ellenáll a vonzerőmnek, mert ahogy megtörik, alélva omlik majd a karjaim közé.

– Elhiszem, de erre most nincs időnk! – emlékeztetett a kötelességeimre.

– Valóban! – sóhajtottam csalódottan. – Jelenleg nincs időm sem vadászni, sem a zsákmánnyal játszani. De amint lehetőségem lesz rá, nem felejtem el behozni a lemaradást – ígértem sejtelmesen.

– Addig is menjünk! – hahotázott George. Elindultunk a motorcsónak irányába, miközben végig az igéző, ám makrancos szépség arca lebegett a szemem előtt.

Lara

Az osztályon a szokásos vizitemet tartottam. Végiglátogattam az összes betegemet és felmértem az állapotukat. Megállapítottam, hogy ki mehet haza, illetve ki az, aki esetleg valamelyik kórházi osztályon további kezelésre szorul. Három nap telt el a kamionos-karambolos eset óta. Szerencsére a férfi lábában az erek és idegek nem sérültek maradandóan, így idővel ismét talpra tud majd állni. Mindig is önbizalommal és elégedettséggel töltött el, ha az eseteim így végződtek. Hála az égnek, egyetlen betegem sem halt meg eddig. Bíztam benne, hogy nem is fog, sem a közeljövőben, sem pedig utána. Tudom jól, én sem vagyok mindenható, sőt természetemet tekintve nehéz eset vagyok, de az egész életemet arra az egyre tettem fel, annak az egy dolognak szenteltem, hogy életeket mentsek. Hogy lennék képes nap mint nap a tükörbe nézni, ha kudarcot vallanék? Ha nem tennék meg mindent egy ember