Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

Árnyas kávézó a szomszédban (Újrakezdők 2.), 2023

Fehér vitorlás a kikötőben (Újrakezdők 3.), 2023

Porcukor pékség a korzón (Újrakezdők 4.), 2024

Véletlenül rendben van (Kilenc – átdolgozott újrakiadás), 2024

© Hidasi Judit, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: Kaposvári Franciska

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-25-0

Szeretettel ajánlom ezt a történetet
azoknak az olvasóimnak, akik rendületlenül
hisznek abban, hogy a dolgok
bármikor jóra fordulhatnak.

A történet egy kitalált Balaton-parti kisvárosban játszódik. A szereplők és a kisváros is a szerző fantáziájának szüleménye.

Balatonfalu lakói az Újrakezdők-sorozat szereplői. Ha kíváncsi vagy az ő sztorijukra is, olvasd el az Apró bolt a sétányon, az Árnyas kávézó a szomszédban, a Fehér vitorlás a kikötőben és a Porcukor pékség a korzón című regényeket, illetve a Napfényes galéria New Yorkban című novellát is!

1.

– Te még mindig bent vagy? – nyitott be az irodám ajtaján a főnököm. A hangjától összerezzentem kicsit, talán azért, mert órák óta a monitort és a papírjaimat bújtam. Észre sem vettem, hogy elment az idő. – Péntek este van, irány a pesti bulinegyed! – mosolygott, és az ajtófélfának támaszkodott.

– Tényleg péntek van? – kérdeztem, és belekortyoltam a már órák óta kihűlt kávémba, ami az asztalon állt. Talán volt még értelme koffeint inni, de nem ártott volna egy pohár víz sem. Nehezen nyeltem le a keserű italt.

A főnök végigsimított a nap végén még mindig makulátlan ingének gallérján, mintha lesöpörne egy odatévedt pókot vagy szöszt. Ezen a mozdulaton elmosolyodtam. Kedveltem benne, hogy mindig odafigyelt arra, hogy a külseje is tükrözze az irodánk komolyságát. Amióta itt dolgoztam, nem láttam őt elhanyagoltnak. De most különösen jól állt rajta az ing.

– Vacsorázni viszem a feleségemet, mit gondolsz, cseréljek inget? – nézett rám komolyan.

– Hová mentek?

– Egy Duna-parti étterembe. Már két hete foglaltam asztalt, mert szinte lehetetlen bejutni.

– Még neked is? – somolyogtam. Gyuri, a főnököm köztiszteletnek örvendett az egész városban, rendszeresen nyilatkozott a híradóban is, ha valamilyen kényes jogi témáról vagy kellemetlen bűnügyről volt szó. – Nagyon rendes tőled – mondtam komolyan. – Én az idejét sem tudom, mikor ettem utoljára meleg ételt.

– Pedig nem baj ám, ha néha lazítasz egy kicsit.

Összefonta a karját a mellkasán, és szúrós szemmel méregetett. Nem tudtam miért, hiszen mindennap látott. Tudta, hogy az utóbbi időben még a szokásosnál is keményebben dolgoztam, és valószínűleg ez meg is látszott rajtam.

– Tudom – vágtam rá azonnal –, de még be kell fejeznem ezeket a szerződéseket. Hétfőre várja az ügyfél.

Gyuri közelebb lépett az asztalomhoz, talán le is ült volna, ha a széken lett volna hely. De azon akták és papírok tornyosultak. Kicsit zavarba is jöttem miatta, de nem akartam odaugrani és pakolászni. Az elgémberedett lábam miatt ez egyébként sem ment volna. A felugrásról így gyorsan lemondtam, mielőtt hülyét csináltam volna magamból.

– Túl sok munkát adok neked… – mondta elgondolkodva. – Aggódom, hogy nem pihensz eleget. Már egy ideje beszélni akartam veled erről. Elég rossz főnök lennék, ha az egyik legjobb emberemet halálra dolgoztatnám.

Amikor valaki ilyet mondott nekem, az első gondolatom mindig az volt, vajon fáradtnak tűnök-e, hogy erre a következtetésre jutott. Bár tudtam a választ, néztem tükörbe reggelente. Persze hogy fáradtnak tűntem, meg egy kicsit kedvetlennek is. Kivéve, amikor dolgoztam. Akkor nem éreztem fáradtságot.

– Nem gondoltál arra, hogy egy nagyobb szünetet tarts? – folytatta.

– Ezt hogy érted? Milyen szünetet? Meddig?

– Úgy értem, hogy menj el szabadságra. Arra, amit tavaly nyáron, idén nyáron és tavaly télen sem vettél ki.

Ez valóban így volt. Már jó ideje nem utaztam el sehová, igaz, nem is éreztem szükségét. A napi rutin, a munka és az, hogy szükség volt rám, olyan rendszerben tartották az életemet, ami biztonságot adott.

De ha a főnök azt mondja, hogy ideje pihenni, akkor lehet, hogy hibáztam? Vagy nem volt elégedett a munkámmal?

– Esetleg történt valami, vagy kaptál olyan visszajelzést, ami miatt szabadságra akarsz küldeni? – tettem fel a kérdést félénken.

Azonnal megrázta a fejét, és biztatóan rám mosolygott.

– Dehogy!

– Akkor jó, nem is szeretnék ilyen visszajelzéseket kapni, és azt tapasztalatból tudom, hogy a fáradt ember előbb vagy utóbb hibázik. Azt pedig nem szeretném.

Elgondolkodtam egy percre, és a szemem a monitorra tévedt, ahol a felső sorban legalább tizenöt ablak volt nyitva. Még fejben tudtam tartani, mivel hogy állok, de vajon ez nem fog átfordulni káoszba?

– Továbbá arról sem ártana egy kicsit elgondolkodnod, hogy nem ért-e utol téged is a manapság oly divatos, ámde létező kiégés nevű dolog – tette hozzá kedvesen.

– Nem tudom, hogy az mi – tártam szét a kezemet.

– Olvass utána, lehet, hogy magadra ismersz!

Természetesen én is hallottam már a kiégésről, de nem hittem, hogy engem is érinthet. Kiégni nem azok szoktak, akik utálják a munkájukat? Én szenvedélyesen szeretem a jogot, és mindent, ami kapcsolódik hozzá.

Hogy is mehetnék el szabadságra, gondoltam, amikor az ügyfelek nagy része rám van utalva? Az ügyvédi iroda, ahol dolgozom, a második otthonom, nem fogom cserben hagyni!

– És akkor ki viszi a folyamatban lévő ügyeket? – kérdeztem.

A főnök feltette a kezét, és elindult kifelé az ajtón. Előtte lopva az órájára pillantott, nem akarta lekésni a randit a feleségével. Ha jobban belegondoltam, egy kicsit irigyeltem érte. Aztán még egy pillanatra megállt, és szigorúan visszanézett rám.

– Nem arról cikkeznek mostanában, hogy a te generációd már nem dolgozik annyit, mint az enyém? Meg hogy odafigyeltek arra, hogy megőrizzétek a mentális egészségeteket?

– Az a Z generáció lesz – mosolyodtam el. – Én millennial vagyok. Mi még beledögölhetünk a munkába, ha úgy tetszik. Senkit sem fog zavarni, nem fogjuk elmesélni a TikTokon.

– Értem. Ezeket a megnevezéseket mindig összekeverem. Azt se tudom, hogy én melyikbe tartozom.

– Te boomer vagy. Én pedig krisztusi korban vagyok, de ezt amúgy tudod, ott voltál a születésnapomon.

– Arra gondolsz, amit az iroda konyhájában tartottunk, és mindenki evett egy szelet tortát? Vagy volt másik is, amire nem voltam meghívva? Egy másik, ahol ott voltak a barátaid és a családod?

Megráztam a fejemet. Az idén ilyen nem volt. Idén úgy ünnepeltem, hogy kiszaladtam a konyhába, majd visszarohantam az asztalomhoz, közben a folyosón beleharaptam egy szelet tortába, miközben beszéltem a mobilomon.

– Na, megyek – mondta Gyuri. – Jó lenne, ha hazamennél, és pihennél a hétvégén.

Bólintottam egyet, annak ellenére, hogy pontosan tudtam, még jó néhány óráig el fog tartani, amíg átnézem a szerződéseket.

– Amúgy a kérdésedre válaszolva… – kiáltottam utána.

– Igen? – dugta vissza a fejét.

– Cserélj inget, mert van egy kávéfolt a zsebed fölött.

Rám mosolygott, aztán intett a kezével. Én pedig visszatértem a munkához.

2.

Szinte észre sem vettem, hogy közben teljesen beesteledett. Pedig órák óta ültem a sötétben a hideg, kék képernyőt bámulva. A szemem már könnyezett, a jobb karom fájt az egér mozgatásától.

Talán a főnöknek igaza van, francba az egésszel, haza is mehetnék, gondoltam. Az iroda már teljesen üres, csak mi maradtunk itt tovább, ő pedig már valószínűleg a feleségével ül egy kellemes étteremben, finom bort isznak és jó ételt esznek. Jó étel és finom bor, egy tökéletes péntek este kellékei. Ebből én mit tudok megugrani? Esetleg bemehetek a sarki boltba egy üveg kóláért és egy kis chipsért, már ha még nyitva van. Teljesen elvesztettem az időérzékemet, novemberben már nagyon korán sötétedik. Lehet délután fél öt és este nyolc is.

Kitoltam a széket, és felálltam az asztalomtól. Az irodám ablaka a rakpartra nézett, odamentem és lepillantottam az utcára. Apró szemű eső áztatta a várost, én pedig automatikusan összehúztam magamon a kardigánt, pedig nem fáztam, kellemes huszonkét fok volt az irodában, mint mindig. Az utca viszont hidegnek és vizesnek tűnt az irodám ablakából. Mégis, egy pillanatra vonzóbbnak éreztem egy sétát az esőben, mint további szerződések olvasását és javítását. Gondolatban elmerengtem azon, amit a főnök mondott. Talán tényleg elfáradtam egy kicsit? Az a helyzet, hogy többnyire igaza van. Jó emberismerő, és okos férfi. Érdemes lenne rá hallgatnom, még sohasem adott rossz tanácsot. Kedveltem benne, hogy mindig kedvesen adta tudtomra, ha nem értett velem egyet, vagy máshogy látta a dolgokat. Egyfajta mentoromnak tekintettem, és büszke voltam rá, hogy jó munkaerőnek tart.

A nadrágom zsebébe süllyesztettem a kezem, és kitapogattam egy papírfecnit, amire reggel még otthon felírtam, hogy ne felejtsek el mosogatószert venni. Erre egyre kevesebb esélyt láttam, mert ahogy teltek a percek és kifelé bámultam az ablakon, egyre jobban esett az eső. A fenének van kedve most boltba menni!

Amikor nem az ügyfelekkel tárgyaltam, csak kényelmes nadrágot és meleg pulóvert viseltem az irodában is, főleg azért, hogy hazafelé menet se kelljen körömcipőben végigsétálnom a Duna partján. Hálát adtam most ezért, mert ahogy felmértem, valószínűleg mindenképp elázok hazafelé, akár kinyitom az ernyőmet, akár nem.

Szerencsére csak néhány utcányira laktam az irodától Lipótvárosban. Három éve béreltem egy kis lakást, és amikor keresgéltem, az egyik fő szempont az volt, hogy közel legyen a munkahelyemhez. Kényelmes volt hajnalban átsétálni, este pedig haza. Azzal nem számoltam, hogy egyre kevésbé fogok kimozdulni a kerületből, hiszen szinte minden egy karnyújtásnyira volt.

Viszonylag elégedett voltam az életemmel, még akkor is, ha ez az élet már évek óta ezen a néhány száz négyzetméteren zajlott. Amit elértem, önmagáért beszélt.

Sok barátot elveszítettem amiatt, hogy komoly ambícióim voltak ügyvédként. Jó néhány vacsorára, nyaralásra, síelésre és születésnapra nem mentem el, mert dolgoznom kellett. Egy idő után pedig már nem is hívtak, megkíméltek attól, hogy nemet kelljen mondanom. Ez kezdetben nehézséget okozott, később viszont egyáltalán nem. Átrendeződött az életem, más szakaszba lépett. Úgy döntöttem, hogy ez a szakasz a munkáról fog szólni, és ezzel többé-kevésbé elégedett is voltam.

Az ablakban állva néztem a sötét rakpartot és az embereket, akiknek a fejük fölött színes ernyők nőttek, akárcsak a gombák. Mindig is szerettem az őszt és a telet is. Ilyenkor a világ egy kicsit elhalkul, a harsány nyár után egy jóval barátságosabb időszak érkezik, ami valahogy jobban illett hozzám.

Már gyerekkoromban is boldogan gyűjtöttem a színes faleveleket, és gubóztam be könyvet olvasni a szobám mélyére, amikor hűvösebbre fordult az idő. Szerettem a nyarat, de augusztusban már vágytam az iskolába, fura gyerek voltam, aki szeretett tanulni. Később profitáltam is ebből, az egyik legjobb tanuló voltam az osztályban, és ehhez a szüleimnek nem kellett szigorúnak lennie, magamtól vettem elő a tankönyveimet, és küszöböltem ki a hiányosságaimat. Már akkor sem voltam társasági ember. Aztán amikor elkezdett érdekelni a jog és egyre több tanulnivalóm lett, egyértelművé vált, hogy nekem az egyetemi évek nem a buliról, hanem a tanulásról fognak szólni.

Nem zavart, hogy introvertált vagyok, mert boldogan cseréltem fel a hangos koncerteket egy jó könyvre, a hajnalig tartó bulikat kiadós alvásra. Talán most sem ártott volna, ha foglalkozom ezzel, mármint a kiadós alvással.

Az eső kellemes szemerkélésből heves zivatarra váltott, én pedig úgy éreztem, talán tényleg igaza van a főnöknek, ideje hazamenni. A szerződéseket szombaton is megnézhetem, elérem otthonról is a benti szervert. Nem először fordult volna elő, hogy hétvégén is dolgozom, és előveszem, ha valami félbemaradt.

Lélekben felkészültem rá, hogy a sarki kisboltban veszek egy szendvicset meg némi rágcsálnivalót, és a Netflixet bámulva töltöm az estét, amikor megszólalt a telefonom.

– Tudom, hogy az irodában vagy még – szólt bele köszönés nélkül Orsi, az egyik olyan barátom, aki még szóba állt velem. – Szóval ne is keress semmilyen kifogást!

– Mármint mire? – kérdeztem.

– Gyere le, és kajáljunk valamit, mert éhen halok – felelte. – Itt állok a parkolóban, látom, hogy ég a villany az irodádban.

Nagyot sóhajtottam, mert tényleg haza akartam menni, de eszembe jutott, hogy mit mondott a főnök. Tényleg rám fért a lazítás. Illetve a szorítás, amit a gyomrom tájékán éreztem, azt jelezhette, hogy ideje valamilyen normális, meleg ételt ennem. Nem csak hideg szendvicset és chipset, mint mindig.

– Menjünk! – egyeztem bele vita nélkül.

– Na tessék! – lelkendezett a barátnőm. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen egyszerű lesz.

Majdnem hozzátettem, hogy én sem gondoltam.

– Bezárok és megyek, adj néhány percet, kérlek. Már egyedül vagyok itt, mindenki elment, de igyekszem – biztosítottam róla, hogy nem vonom vissza a beleegyezésemet, és nekiláttam bezárni a dokumentumablakokat.

Abban a pillanatban vettem észre, hogy levél jött a nagynénémtől, Izától. Kicsit furcsálltam, mert mostanában nem beszéltünk, de úgy döntöttem, hogy majd otthon elolvasom. Nem akartam megváratni a barátnőmet, ha már eljött idáig, hogy a péntek estéjét velem töltse. Ráadásul ismertem a nénémet, a levelei általában nagyon hosszúak voltak, sok mindent akart gyorsan elmesélni, így újra kellett olvasnom több mondatot is.

– Majd otthon – motyogtam, és kikapcsoltam a gépet.

Orsival osztálytársak voltunk gimiben, és szinte az egyetlen olyan régi barátom volt, aki még kitartott mellettem, pedig neki is bőven lett volna oka felhúznia az orrát. Jó néhány vacsorát és eseményt lemondtam már vele is. Viszont tudta kezelni a munkamániámat, hiszen ő is ebben szenvedett. Megértette, hogy néha hónapokig csak telefonon vagyok elérhető, és ez nem zavarta. Időnként órákat beszéltünk, mintha csak előző nap váltunk volna el.

Hálás voltam a barátságáért, és azért, hogy akkor sem mondott le rólam, amikor mindenki más igen. Ha pedig személyesen tudtunk találkozni, akkor nagyon boldog voltam, mert Orsival mindent meg tudtam beszélni, és ő bizony könyörtelenül elmondta a véleményét, még akkor is, ha az nem egyezett az enyémmel.

– Elég szarul nézel ki, anyukám – mondta, majd hatalmasat harapott a hamburgerébe, amit néhány perccel korábban rakott elé a pincér.

Egy új étterembe mentünk, Orsi mindenképpen fel akarta térképezni. Én pedig nem bántam a vacsorameghívást, bármikor el tudtam tüntetni egy tányér kaját, ha éhes voltam. Márpedig addigra nagyon az voltam.

– Kösz! – mondtam, és én is nekiláttam a hamburgeremnek. De nem akartam tovább a kinézetemről beszélgetni. Miután a főnököm is szóvá tette, biztos voltam benne, hogy tényleg látszott rajtam a kimerültség.

Végigfolyt az államon a szósz, megtöröltem a kezemet, és őszintén elgondolkodtam.

– Mikor lett luxuskaja a hamburger? Láttad az étlapot?

– Amióta kézműves – vigyorgott Orsi. – Már hetek óta ki akartam próbálni ezt az új éttermet, szóval köszi, hogy nem egyedül kellett eljönnöm.

– Végül is hétvége van, rád is rád fér a lazítás. Nekem ízlik a kaja, de érdekelne, hogy te mit írsz majd róla a cikkedben? – kérdeztem.

Orsi megállt egy pillanatra a falatozásban, és felnézett az égre.

– Hát, nem is tudom. Van még egyáltalán értelme kritikát írni bármilyen menő hamburgerezőről? Úgy érzem, az elmúlt években annyi szendvicset és grillezett húst ettem, hogy már a fülemen jön ki. Ráadásul már mindent leírtam ebben a témában, a friss buciról meg a kézműves szószokról.

– Az attól függ, hogy olvassák-e – válaszoltam meg a kérdését.

– Olvassák. Mindent olvasnak, amit leírok, nem is értem, miért. Néha már én is unom saját magam – nevetett fel.

– Azért, mert vagány vagy, őszinte, és remekül írsz! Én akkor is elolvasom a cikkeidet, ha eszem ágában sincs elmenni vacsorázni.

Ez volt az igazság. Orsi csodálatosan írt. Szerencséje volt, hogy étteremkritikusként megtalálta a helyét, és az ország egyik legolvasottabb online magazinjában kapott saját rovatot, már évek óta az oldal állandó szerzője volt.

– Mostanában vannak kétségeim – váltott egy kicsit komolyabb hangra.

– Mivel kapcsolatban?

Elgondolkodva tette le a hamburgert, és alaposan megtörölte az ujjait. Mindegyiket, egyenként. Nem szóltam közbe, megvártam, hogy összeszedje a gondolatait.

– Amikor elvégeztem a bölcsészkart, nem arra készültem, hogy étteremkritikákat fogok írni. Szép lassan elmúltam harminc, és tessék, itt vagyok! Péntek este van, és én azt elemzem, hogy elég szaftos-e a hús és elég puha-e a buci.

– De szereted csinálni, nem? Én eddig azt hittem… – ráztam meg a fejemet.

– Igen, de… – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem is tudom. Nem kéne inkább valami komolyabb dologgal foglalkoznom? Elhiszem, hogy az éttermeknek fontos, hogy mit írok róluk, de ez nem viszi előbbre a világot. Ne érts félre, nem az eltékozolt tehetségem miatt aggódom, csak néha komolyan úgy érzem, vannak fontosabb dolgok is, mint hogy én megmondom, mi mennyire jó, vagy nem jó.

– Akkor írj mást! – vágtam rá azonnal. – Ismerlek, bármit meg tudsz írni, tehetségnek nem vagy híján. Ha úgy érzed, kinőtted a rovatodat, keress valami más témát, aminek látod értelmét.

– Próbáltam – legyintett. – Nagyjából fél éve beadtam a főszerkesztőnek egy cikksorozattervet arról, hogy mennyire befolyásolja a gasztronómiát a globális felmelegedés.

– Szerintem ez izgalmas ötlet!

– Szerintem is. Ráadásul amióta ez a téma foglalkoztat, nem tudok úgy enni egy helyen, hogy ne nézzem, mekkora az étterem ökológiai lábnyoma. Nagyítóval vizslatom, mennyi eldobható műanyagot használnak vagy honnan szerzik be az alapanyagot. Elkeserednél, ha mesélnék neked erről. Mégis úgy érzem, hogy fontos lenne.

– Mit mondott a főszerkesztő? Gondolom elkaszálta, ha ilyen kedvetlenül beszélsz róla.

– Azt mondta, hogy egyelőre maradjak a kritikánál. Arra kattintanak, a klímaváltozás és a környezetvédelem érzékeny téma, az emberek sok edukációra szorulnak e tekintetben, és az olvasókat annyira nem is érdekli – szomorodott el.

– Akkor add be neki újra, ne hagyd annyiban! – kardoskodtam az ötlet mellett. – Ha úgy érzed, hogy ez fontos, ne engedd el! Lehet, hogy kezdetben nem fogják sokan olvasni, de ha kitartasz, ott is meglesz a bázisod. Szerintem.

Orsi rám mosolygott. Talán egy kicsit fel is emeltem a hangomat, mert a szomszéd asztaltól felénk fordult egy nő.

– Imádom, amikor ilyen harcos és támogató vagy. Köszönöm!

– Nincs mit. Nem mellesleg mostanában engem is foglalkoztat, hogy jó ötlet-e, hogy multicégek jogi tanácsadója vagyok, ahelyett, hogy több pro bono ügyet vállalnék.

– Akkor vállalj!

– Nincs rá időm.

– Hülyeség! – vigyorgott.

– Ne gyere nekem a „mindenkinek arra van ideje, amire szán” maszlaggal.

– Maszlag, de igaz! – felelte. – Amúgy sem ártana neked egy kis szabadság, mielőtt teljesen kiégsz. Értem én, hogy miért temetkeztél bele a munkába, de talán ideje lenne már, hogy… – Nem folytatta a mondatot, hirtelen elhallgatott.

Mielőtt válaszra nyitottam volna a számat, az étterem ajtaját kivágta a szél. A fal melletti asztalokról fellebbentek a szalvéták, és egy vendég felkiáltott, mert ijedtében majdnem félrenyelt. Szerencsére a pincér azonnal ugrott, és meggyőződött róla, hogy nem történt fulladás, mosolyogva nyugtatgatta az asztaltársaságot, majd miközben visszacsukta az ajtót, hangosan ajánlgatta a forralt bort, ami éppen akkor készült el.

Igaza volt, hűvös napok köszöntöttek a városra, és napok óta zuhogott az eső. A szürkeség befedte a házak falát, tényleg ideje volt forró italokat inni. Nemcsak reggel, hanem este is.

Kicsit szorosabbra húztam magamon a kardigánt, és fontolóra vettem, hogy talán nekem sem ártana egy bögre forralt bor. De egyelőre örültem a finom hamburgernek és élveztem a barátom társaságát. Nem volt szükségem alkoholra.

Ez a kis közjáték viszont arra tökéletesen megfelelt, hogy lezáruljon egy olyan téma, amibe egyébként sem akartam belefolyni. A szél megmentett.

– Ma a főnököm is ezzel búcsúzott tőlem – mondtam elgondolkodva.

– Mivel?

– Azt mondta, ideje lenne szabadságra mennem. És tulajdonképpen nekem is eszembe jutott valamelyik nap, hogy ősszel talán még el is tudnám viselni. Kevesebb az ember, nem kell őket kerülgetnem mindenhol, mint nyáron, amikor tele van minden turistával.

– Na! – csapott a kezemre, átnyúlva az asztalon. – Akkor menj szabira, ha megengedheted magadnak!

– Meglátjuk – motyogtam elgondolkodva. – Kezdjük azzal, hogy alszom egy nagyot, és megpróbálok rendet rakni a lakásban. Napok óta elfelejtek mosogatószert venni.

– Akkor hazaviszlek, aztán nekiülök cikket írni. Ma te pihensz, én pedig dolgozom.

– És mi lesz az ítélet? Ízlett az étel?

Orsi hamiskás mosollyal kortyolt bele az üdítőjébe. Nem akartam a saját véleményemmel befolyásolni.

– Szerintem örülni fognak a kritikámnak – kacsintott.