„L. M. Montgomery” is a trademark of Heirs of L. M. Montgomery Inc.

„Anne of Green Gables” and other indicia of „Anne” are trademarks

of The Anne of Green Gables Licensing Authority Inc.

A mű eredeti címe: Anne’s House of Dreams

Text copyright © L. M. Montgomery

Introduction © Kate Macdonald Butler, 2023

Hungarian translation © Ruff Orsolya, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. M. Montgomery: Anne’s House of Dreams

McClelland, Goodchild & Stewart, Toronto, 1917

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Borító © Morvay Zsófia

Fordította: Ruff Orsolya

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Spirk Ildikó

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 748 8

Előszó

2023 tavaszán felkértek, hogy írjak új előszót a Manó Könyvek Kiadónál megjelenő, gyönyörű, új magyar kiadáshoz. Az Anne a Zöld Oromból eredetijét nagyanyám, Lucy Maud Montgomery írta sok-sok évvel ezelőtt. A könyv angol nyelven először 1908-ban jelent meg, és a sorozat végül nyolc kötetre gyarapodott, melyek közül az utolsó az 1938-as Anne családja körében.

Édesapám L. M. Montgomery fiatalabbik fia, Stuart volt. Igen nagy örömére szolgált volna, ha láthatja az Anne-könyvek családunk által jóváhagyott s a Manó Könyveknél megjelenő, gyönyörű, új kiadását. E bevezető révén családom más tagjai és L. M. Montgomery idősebb fia, Chester gyermekei és unokái szívélyes üdvözletüket küldik a magyar olvasóknak.

Mindig nagy öröm volt számomra, hogy nagyanyám írásai világszerte ennyi embert megérintettek. Rendszeresen eljárok az L. M. Montgomery Intézet és a Prince Edward-szigeti Egyetem által kétévenként megrendezett nemzetközi konferenciákra, hogy találkozhassak olyan irodalmárokkal és olvasókkal, akik nagyanyám írásait és szellemiségét tanulmányozzák és élvezik. Tudomásom szerint Magyarországról eddig még sosem vett részt irodalomkutató a Prince Edward-szigeti konferencián, és felmerült bennem, hátha most a magyar olvasók és akadémikusok egy új generációjában ébred fel a kedv L. M. Montgomery munkásságának tanulmányozása iránt. Családomnak sokat jelent a tudat, hogy ez az új kiadás újabb olvasókkal ismerteti meg az irodalomtörténet egyik igazán kortalan alakját – Anne Shirley-t.

Mindig is tudtam, hogy az Anne Shirley-sorozat valami varázslatos vonzerővel bír, nem számít, mikor és hol vagy hány évesen olvassa az ember, hogy milyen nemű vagy milyen nemzetiségű. E műveket övező szeretetet mi sem bizonyíthatja jobban, mint hogy több mint harmincöt nyelven jelent már meg, és az olvasókat világszerte továbbra is lenyűgözi Anne Shirley. Úgy tűnik, ő egy egyetemes nyelven beszél.

Az Anne Shirley-sorozat világa a mindennapi életet jeleníti meg: virágokat és a természet szépségeit, az otthon melegét, a gyermekek és felnőttek csendes, szelíd és gyakran igen változékony érzelmeit. Mesél szívfájdalomról, magányról, ahogy jóságról és szeretetről is. Mesél családról, barátságról és „beilleszkedésről”. És éppen így arról is, milyen, ha nem találja a helyét az ember, mert vörös a haja, vagy mert árva, de ennek dacára mégis megtanulja elfogadni saját egyediségét. Világszerte a mai napig azonosulnak az olvasók Anne különleges természetével, azzal, ahogy igyekszik elfogadtatni magát, sokszor lobbanékony és heves, küzd az igazságért és az álmaiért.

Szívből szeretem ezeket a könyveket és a szereplőit, sokadik olvasásra sem tudom megunni. Anne Shirley és Avonlea többi lakója arra tanítanak bennünket, hogy a kedvesség és a nyitottság együtt járnak. Nagyon örülök, hogy ezeknek a könyveknek egyre újabb kiadásai is elérhetők a magyar olvasók számára.

Anne barátja, Gilbert az első regény végén kedvesen így szól Anne-hez: „Mi nagyszerű barátok leszünk.” Kívánom, hogy az Anne Shirley-sorozat új kiadása magyar olvasók egy új generációjának segítsen abban, hogy nagyszerű barátokká válhassanak, és általuk szebb hely lehessen ez a világ.

Kate Macdonald Butler

Laurának, a régvolt idők emlékére

1. fejezet
A Zöld Orom padlásszobájában

– Hála az égnek, immáron végleg végeztem a geometriával, a tanulásával és a tanításával is – jegyezte meg Anne Shirley kissé bosszúsan, amikor egy némiképp viharvert eukleidészi kötetet behajított egy nagy könyvesládába, diadalittasan rácsapta a fedelét, ráült, és a hajnali égboltra emlékeztető szürke szemét Diana Wrightra függesztette a Zöld Orom padlásszobájában.

A padlásszoba félhomályos, elbűvölő és vidám hely volt, ahogyan az egy padlásszobához illik. Anne a nyitott ablaknál ült, amelyen beáradt az augusztusi délután édes, illatos, napmelengette levegője. Odakint a nyárfák ágai zizegtek és susogtak a szélben, mögöttük terült el az erdő, ahol varázslatosan kanyargott a Szerelmesek útja, és a régi almáskert bőséggel hozta pirospozsgás terméseit. A kéklő déli égbolton hófehér felhők hatalmas hegyvonulatai húzódtak. A másik ablakon a távoli, fehértarajos kék tengert lehetett megpillantani – a gyönyörű Szent Lőrinc-öblöt, amelyen akár egy ékkő lebegett Abegweit, noha lágyabb, édesebb indián nevét réges-rég felváltotta már a prózaibb Prince Edward-sziget.

Diana Wright, immáron három évvel idősebb, mint mikor legutóbb találkoztunk vele, és azóta bizony megasszonyosodott. Ám a szeme ugyanolyan feketén csillogott, orcája ugyanolyan rózsásan fénylett, gödröcskéi ugyanolyan elbűvölőek voltak, akár csak azokban a réges-régi napokban, amikor örök barátságot fogadtak Anne Shirley-vel a Gyümölcsös lejtő kertjében. Karjában egy göndör, fekete hajú apróság szunyókált, akit két boldog éve a „kis Anne Cordeliaként” ismert Avonlea népe. A helyiek azzal természetesen tisztában voltak, hogy Diana miért nevezte el Anne-nek, de a Cordelia egészen összezavarta őket. A Wright vagy a Barry családban soha senkit nem hívtak Cordeliának. Mrs. Harmon Andrews szerint Diana bizonyára valami csapnivaló regényben találta ezt a nevet, és csodálkozásának adott hangot, amiért Frednek nem volt több esze és beadta a derekát. Ám Diana és Anne egymásra mosolyogtak. Ők tudták, miért kapta a kis Anne Cordelia ezt a nevet.

– Világéletedben utáltad a geometriát – jegyezte meg nosztalgikus mosollyal Diana. – Azt hinném, örömmel tölt el, amiért soha többé nem kell tanítanod.

– Jaj, a geometriát leszámítva mindig is szerettem tanítani! Nagyon kellemesen telt ez a három év Summerside-ban. A hazaérkezésem után viszont Mrs. Harmon Andrews közölte velem, ne számítsak arra, hogy a házaséletet majd annyival jobbnak fogom találni a tanításnál. Mrs. Harmon nyilván osztja Hamlet azon véleményét, miszerint inkább jobb tűrni a jelen gonoszt, mint ismeretlenek felé sietni. 1

A padlásszoba Anne nevetésétől zengett, amely ugyanolyan vidáman és ellenállhatatlanul csengett, mint egykoron, ám az eltelt évekkel édesebben és érettebben csilingelt. Marilla odalent, a konyhában főzte a szilvalekvárt, és a nevetést hallva elmosolyodott, azután felsóhajtott, amikor eszébe jutott, hogy az elkövetkező években milyen ritkán fogja visszhangozni a Zöld Orom ezt a drága kacajt. Marillát semmi sem tette boldogabbá, mint annak a tudata, hogy Anne feleségül megy Gilbert Blythe-hoz; de minden örömbe keveredett némi üröm. A három summerside-i év alatt Anne gyakran hazajárt a vakációra és hétvégére, de ezentúl legfeljebb abban reménykedhetnek, hogy majd kétévente hazalátogat.

– Te csak ne emészd magad Mrs. Harmon miatt – szólt Diana négyéves családanyaságának nyugodt magabiztosságával. – Természetesen a házaséletnek is megvannak a maga hullámvölgyei. Nem várhatod el, hogy majd mindig simán megy minden. De afelől biztosíthatlak, Anne, hogy ha a megfelelő férfival kötöd össze az életedet, akkor boldog leszel.

Anne elfojtott egy mosolyt. Diana roppant tapasztalata némiképp mindig mulattatta.

– Négy év házasság után minden bizonnyal majd én is ilyen leszek – gondolta. – Bár a humorérzékem azért majd meg fog óvni, ez bizonyos.

– Eldőlt már, hogy hol fogtok lakni? – kérdezte Diana, és olyan utánozhatatlan anyai mozdulattal ölelte magához a kis Anne Cordeliát, ami mindig édes, kimondatlan álmokkal és reményekkel töltötte el Anne szívét, amely beleereszkedett a tiszta öröm és a különös éteri fájdalom elegyébe.

– Igen, erről akartam mesélni, amikor ma áthívtalak telefonon. Amúgy el sem tudom hinni, hogy Avonlea-ban már telefonok működnek. Ehhez a drága, nyugodt öreg helyhez képest nevetségesen divatosnak és modernkedőnek tűnnek.

– Ez az A.F.E.-nek köszönhető – felelte Diana. – Sosem vezették volna be a vonalat, ha ők nem karolják fel és viszik végig az ügyet. Akkora ellenállásba ütköztek, ami bármelyik társaságot eltántorította volna. De ők akkor is csak ütötték a vasat. Csudajót tettél Avonlea-vel, amikor megalapítottad azt az egyletet, Anne. Milyen jókat mulattunk a találkozóin! Emlékszel még a kék községházára, meg Judson Parker tervére, hogy gyógyszerhirdetéseket fessen a kerítésére?

– Nem tudom eldönteni, hogy a telefon ügyében valóban hálás legyek-e az A.F.E.-nek – mondta Anne. – Jaj, tudom, hogy nagyon kényelmes… kényelmesebb a mi régi rendszerünknél is, amikor gyertyafény felvillantásával jeleztünk egymásnak! És, ahogy Mrs. Rachel mondogatja, „Avonlea-nek muszáj tartania a lépést, úgy bizony”. Mégsem szeretném, hogy Avonlea-t elrontsák a „modern alkalmatlanságok”, ahogy Mr. Harrison hívja őket, amikor szellemeskedni próbál. Olyannak szeretném tudni, amilyen a régi szép időkben volt. Ez butaság… és szentimentális… és lehetetlen. Így hát most rögtön bölcs, gyakorlatias és rátermett leszek. A telefon, ahogy azt Mr. Harrison is elismeri, „príma szerkentyű” – még ha az ember tisztában is van vele, hogy valószínűleg féltucat érdekelt hallgatja velünk együtt a vonalat.

– Ez benne a legrosszabb – sóhajtott fel Diana. – Idegesítő, hogy amikor csak felhívsz valakit, hallod, hogy mások leemelik a kagylót. Az a hír járja, hogy Mrs. Harmon Andrews ragaszkodott hozzá, hogy a telefonjukat a konyhában szereljék fel, hogy minden csörrenésnél belehallgathasson, közben pedig szemmel tarthassa a tűzhelyet is. Amikor ma felhívtál, határozottan hallottam Pye-ék különösen ketyegő óráját. Szóval, kétségem sincs afelől, hogy Josie vagy Gertie hallgatózott.

– Jaj, hát akkor ezért mondtad, hogy „csak nem új órátok van a Zöld Oromban?”. Fogalmam sem volt, hogy mire gondolsz. De ahogy kimondtad, egy dühös csattanás ütötte meg a fülem. Gondolom, valaki eszeveszett sebességgel csapta le Pye-ék kagylóját. De rá se ránts a Pye családra! Ahogy Mrs. Rachel szokta mondogatni, „Pye-ok voltak, Pye-ok is maradnak, míg világ a világ, ámen”. Kellemesebb dolgokról szeretnék veled most beszélgetni. Eldőlt, hol lesz az új otthonom.

– Jaj, Anne, és hol? Nagyon remélem, hogy a közelben.

– Neeem, épp ez a bibi. Gilbert a Négy Szél Kikötőnél akar letelepedni… innen hatvan mérföldnyire.

– Hatvan! Ezzel az erővel akár hatszáz is lehetne – sóhajtott fel Diana. – Charlottetownnál mostanában soha nem jutok messzebb.

– El kell majd jönnöd Négy Szélbe. A legszebb kikötő az egész szigeten. A csúcsán van egy kis falu, úgy hívják, Glen St. Mary, és dr. David Blythe ötven éve praktizál ott. Tudod, ő Gilbert bácsikája. Vissza fog vonulni, és Gilbert veszi majd át a praxisát. Dr. Blythe ugyanakkor megtartja a házát, így keresnünk kell magunknak egy lakóhelyet. Még nem tudom, hogy a valóságban mi lesz vagy hol lesz, de a képzeletemben már van egy berendezett kis álomházam… egy parányi, vidám kastély Spanyolországban.

– Hová mentek nászútra? – kérdezte Diana.

– Sehová. Ne rémüldözz, drága Diana! Mrs. Harmon Andrewsra emlékeztetsz. Semmi kétség, hogy majd lesajnálóan megjegyzi, hogy akik nem engedhetik meg maguknak az „esküvői kiruccanást”, inkább ne is menjenek, azután emlékeztetni fog rá, hogy Jane a saját nászútján Európába utazott. Ugyanakkor én Négy Szélben, a tüneményes álomházamban szeretném tölteni a mézesheteket.

– És már azt is eldöntötted, hogy nem lesz koszorúslányod?

– Nincs olyan, ki lehetne. Te, Phil, Priscilla és Jane már mind beelőztetek engem házasság dolgában, Stella pedig Vancouverben tanít. Nincs más „rokonlélek”, akit ismernék, másmilyen koszorúslányt pedig nem szeretnék.

– De fátylat azért csak fogsz viselni, ugye? – nyugtalankodott Diana.

– Igen, azt fogok. Anélkül nem érezném magam menyasszonynak. Emlékszem, azon az estén, amikor Matthew hazahozott a Zöld Oromba, azt mondtam neki, hogy szerintem sosem leszek menyasszony, mert olyan csúf vagyok, hogy engem senki sem fog feleségül venni – hacsak nem egy külföldi hittérítő. Úgy képzeltem, hogy a külföldi hittérítők nem engedhetik meg maguknak, hogy külcsín dolgában válogatósak legyenek, ha azt akarják, hogy egy lány majd az életét kockáztassa a kannibálok között. Látnod kellett volna azt a külföldi hittérítőt, akihez Priscilla ment feleségül. Olyan jóképű és kifürkészhetetlen volt, mint azok az ábrándképek, akikkel, Diana, egykor össze akartuk kötni az életünket; nála elegánsabban öltözködő férfit nem ismertem még soha, és lelkendezve áradozott Priscilla „földöntúli, arany szépségéről”. De Japánban persze nincsenek is kannibálok.

– Az esküvői ruhád mindenesetre egy álom – sóhajtott lelkesen Diana. – Úgy festesz majd benne, mint egy valódi királynő… magas és sudár vagy. Hogyan őrzöd meg a karcsúságod, Anne? Én még sosem voltam ilyen kövér… lassan már derekam sincs.

– Olybá tűnik, a kerekdedség és a karcsúság eleve elrendeltetett – mondta Anne. – Mindenesetre Mrs. Harmon Andrews neked nem dörgölheti az orrod alá, amit nekem mondott, miután hazatértem Summerside-ból: „Nos, Anne, ugyanolyan girhes maradtál, mint voltál.” A „karcsúság” egészen romantikusnak hangzik, de a „girhességnek” azért mindjárt más a csengése.

– Mrs. Harmon egyfolytában a kelengyédet emlegeti. Elismeri, hogy van olyan szép, mint Jane-é, habár azt mondja, hogy Jane egy milliomos felesége lett, te pedig csak egy „ágról szakadt fiatal doktorhoz mész hozzá, akinek egy vasa sincs”.

Anne felnevetett.

– A ruháim valóban szépek. Szeretem a csinos holmikat. Emlékszem az első szép ruhámra – a barna selyemgyapjúra, amelyet Matthew-tól kaptam az iskolai koncertre. Előtte mindenem olyan csúf volt. Akkor éjjel mintha egy új világba léptem volna.

– Gilbert akkor este szavalta el a Bingent2, és rád nézett, amikor azt mondta, hogy „Van más leány is ottan, nem húgom”. És nagyon mérges lettél, mert a rózsaszín szövetrózsádat tűzte a szivarzsebébe! Akkor még nem sejtetted, hogy egyszer majd feleségül mész hozzá.

– Ó, az eleve elrendelés egy újabb példája! – nevetett Anne, miközben lefelé haladtak a padlásszoba lépcsőjén.

2. fejezet
Az Álmok Háza

A Zöld Orom a fennállása óta még soha nem élt át ekkora izgalmakat. Még Marilla is olyan izgatott volt, hogy hiába is próbálta volna palástolni – ami már-már szenzációszámba ment.

– Ebben a házban még sosem volt esküvő – mondta félig-meddig bocsánatkérőn Mrs. Rachel Lynde-nek. – Gyerekkoromban egyszer egy öreg lelkész azt mondta, hogy egy házat addig nem lehet igazi otthonnak tekinteni, amíg egy születés, egy esküvő és egy haláleset nem szenteli meg. Haláleset már történt – apám és anyám is itt szenderedett jobblétre, akárcsak Matthew; és láttunk már születést is. Réges-rég, nem sokkal azután, hogy beköltöztünk a házba, egy darabig dolgozott nálunk egy nős béreslegény, akinek a felesége itt szülte meg a kisbabáját. De esküvő még sosem volt. Olyan furcsa belegondolni, hogy Anne férjhez megy. Valahogy nekem még mindig az a kislány, akit Matthew tizennégy évvel ezelőtt hazahozott. Nem tudom felfogni, hogy felnőtt. Sosem felejtem el, mit éreztem, amikor Matthew behozott egy lányt. Kíváncsi lennék, mi lett a fiúval, aki hozzánk került volna, ha nem esik meg ez a tévedés. Vajon az ő sorsa mi lett?

– Szerencsés tévedés volt – közölte Mrs. Rachel Lynde –, habár volt idő, amikor nem így gondoltam… például aznap este, amikor átjöttem, hogy megnézzem magamnak Anne-t, ő pedig olyan csúnya jelenetet rendezett. Azóta sok minden változott, úgy bizony.

Mrs. Rachel felsóhajtott, majd újra felélénkült. Ha esküvő derengett a láthatáron, akkor Mrs. Rachel készen állt arra, hogy „holtat holt mult eltemet”3.

– Adok Anne-nek két pamuttakarót – folytatta. – A dohánycsíkosat és az almaleveleset. Azt mondja, megint divatba jönnek. Divat ide vagy oda, szerintem nincs annál szebb, mint egy szép almaleveles takaró a vendégszobában, úgy bizony. Majd ki kell fehérítenem. Amióta Thomas meghalt, egy pamuttáskában tartom őket, és semmi kétség, borzalmasan elszíneződtek. De van még hátra egy hónap, és a harmatfehérítés csodát fog tenni.

Csak egy hónap! Marilla felsóhajtott, majd büszkén kijelentette:

– Én féltucat fonott szőnyeget adok Anne-nek, amit a padlásszobában tárolok. Sosem gondoltam volna, hogy kellenek neki – hiszen divatjamúltak, és szemlátomást másra sem vágynak az emberek, mint hurkolt szőnyegre. De ő maga kérte – azt mondta, nem szeretne mást a padlójára. Tényleg csinosak. A legszebb rongyokból készítettem, csíkokban fontam össze őket. Az elmúlt néhány télen jó elfoglaltságot adtak. És annyi szilvalekvárt fogok befőzni, hogy a kamrájában egy évre elegendő készlete legyen! Olyan különös: azok a szilvafák három évig még csak nem is virágoztak, és már arra gondoltam, hogy ki kellene vágni őket. Tavasszal viszont fehérbe borultak, és olyan szilvatermést hoztak, amire emberemlékezet óta nem volt példa a Zöld Oromban.

– Hála az égnek, hogy Anne és Gilbert végre mégis összeházasodnak! Mindig ezért imádkoztam – mondta Mrs. Rachel egy olyan ember magabiztosságával, aki tudja, hogy imái meghallgatásra találnak. – Hatalmas megkönnyebbülés volt, amikor kiderült, hogy nem azt a kingsporti férfit választja. Igaz, ami igaz, vagyonos ember volt, Gilbert pedig szegény – legalábbis, most még; de ő mégis csak a mi kutyánk kölyke.

– Ő Gilbert Blythe – jelentette ki elégedetten Marilla. Inkább holtan rogyott volna össze, mintsem kimondja, ami mindig is foglalkoztatta, amikor – egészen kiskorától kezdve – Gilbertre pillantott… mégpedig, ha réges-rég nem lett volna olyan makacsul büszke, akkor Gilbert akár az ő fia is lehetne. Marilla azt érezte, hogy Gilbert és Anne házassága különös mód valahogy kiköszörüli azt a régi csorbát. A régi ürömből végül hát valami jó is született.

Ami Anne-t illeti, őt már-már megijesztette a saját boldogsága. A régi babona szerint az istenek nem szeretik a túlságosan boldog halandókat. Az mindenesetre bizonyos, hogy egy-két ember valóban nem szíveli őket. Anne egy ibolyaszín alkonyon két efféle fanyalgóba is belebotlott, akik megpróbálták kipukkasztani elégedettsége szivárványszín buborékját. Ha Anne azt gondolta, hogy megütötte a főnyereményt a fiatal dr. Blythe személyében, vagy azt képzelte, hogy ha a fiatalember továbbra is úgy bolondul érte, mint zsenge korában, akkor az ő kötelességük, hogy más megvilágításba helyezzék a dolgokat. Ez a két érdemes hölgy ugyanakkor nem volt Anne ellensége; ellenkezőleg, nagyon is kedvelték, és ha bárki fenekedett volna ellene, a sajátjukként keltek volna a védelmére. Az emberi természet nem arra született, hogy következetes maradjon.

Mrs. Inglis – a Daily Enterprise-t idézve, született Jane Andrews – az anyjával és Mrs. Jasper Bell-lel állított be. Ám Jane eredendő kedvessége nem lett fanyarabb a házastársi civódások évei alatt. Jól ment a sora. Ámbátor, miként azt Mrs. Rachel Lynde mondaná, egy milliomoshoz ment férjhez, boldog volt a házassága. A vagyon nem rontotta meg. Továbbra is az a szelíd, barátságos, rózsaszín orcájú Jane volt a régi négyesfogatból, aki együtt örült barátnője boldogságának, és élénken érdeklődött Anne kelengyéjének minden finom részlete iránt, mintha az felvehette volna a versenyt saját selymes-drágaköves ékességeivel. Jane nem volt sziporkázóan okos, és valószínűleg életében nem tett egyetlen olyan megjegyzést sem, amelyet érdemes lett volna meghallgatni; de sosem mondott olyat, amellyel megbántotta volna a másik érzéseit – ami egy negatív tálentum, de ugyanolyan ritka és irigylésre méltó is.

– Szóval Gilbert végül nem hagyott pácban – jegyezte meg Mrs. Harmon Andrews, és igyekezett némi meglepetést vinni a hangjába. – Nos, a Blythe-ok általában tartják az adott szavukat, történjék bármi. Lássuk csak… betöltötted már a huszonötöt, igaz, Anne? Lánykoromban a huszonöt volt a vízválasztó. De te eléggé fiatalnak nézel ki. A vörös hajúak mind ilyenek.

– A vörös haj most nagyon divatos – mondta Anne, aki próbált mosolyt erőltetni magára, de a hangja meglehetősen ridegen csengett. Sok nehézségen átsegítette már a humorérzéke az évek során, de semmivel sem tudta megacélozni magát a hajára tett célozgatásokkal szemben.

– Hogyne… hogyne – ismerte el Mrs. Harmon. – Ki tudja előre, hogy miféle divathóbortok hódítanak majd? Nos, Anne, nagyon szép a stafírungod, és nagyon illik az életben elfoglalt pozíciódhoz, ugye, Jane? Remélem, nagyon boldog leszel. Fogadd jókívánságaimat. Egy hosszú jegyesség nem mindig alakul a legfényesebben. De persze a ti esetetekben nem volt más választásotok.

– Gilbert nagyon fiatal, hogy orvosnak nézze az ember. Attól félek, mások majd nem lesznek felé valami nagy bizodalommal – közölte borúsan Mrs. Jasper Bell. Majd szorosan összezárta a száját, mintha kimondta volna, amit a kötelesség kívánt, és mostantól tiszta a lelkiismerete. Olyan típus volt, akinek a kalapján örökösen egy csapzott fekete toll lengedezett, és kósza hajtincsek lógtak a nyakába.

Anne-nek a gyönyörű menyasszonyi kelengye felett érzett örömére átmenetileg árnyék vetült; de mélységes boldogságát nem zavarta semmi, Bell és Andrews asszonyságok kis szurka-piszkái pedig a feledés homályába merültek, amikor később betoppant Gilbert, hogy kettesben kószáljanak a patak menti nyírfák alatt. Ezek még csemeték voltak, amikor Anne a Zöld Oromba érkezett, most viszont magas, elefántcsontszínű oszlopokként nyújtóztak az alkonyat csillagos tündérpalotájában. Az árnyékukban Anne és Gilbert szerelmesek módjára beszélgetett az új otthonukról és a jövendő közös életükről.

– Találtam magunknak egy fészket, Anne.

– Jaj, hol? Remélem, nem rögtön a faluban. Azt nem szeretném.

– Nem. A faluban nem volt bérelhető ház. Ez egy kis fehér ház a kikötő partján, félúton Glen St. Mary és Négy Szél Csúcs között. Kissé távol esik mindentől, de ha bevezetik a telefont, akkor mindez nem oszt, nem szoroz már. Gyönyörű a fekvése. A napnyugtára néz, és előtte terül el a hatalmas kék kikötő. A homokdűnék sincsenek messze – a tengeri szél fújja, a tengeri permet pedig átitatja őket.

– De a ház, Gilbert… az első otthonunk? Az milyen?

– Nem túl nagy, de nekünk épp elég. A földszinten van egy csodás nappali kandallóval, az étkező a kikötőre néz, és van egy kis szoba, az lesz majd a rendelőm. Nagyjából hatvanéves – ez a legöregebb ház Négy Szélben. De elég jó állapotban van, és tizenöt éve teljesen felújították – zsindelyezték, vakolták, újraparkettázták. Alapból masszív építmény. Úgy hallottam, hogy valami romantikus történet is kapcsolódik az építéséhez, de a férfi, akitől bérbe vettem, nem ismerte. Azt mondta, csak Jim kapitány tudná felidézni azt a régi mesét.

– Ki az a Jim kapitány?

– A világítótorony őre Négy Szél Csúcson. Anne, imádni fogod Négy Szél világítótornyát. A fénye körbeforog, és alkonyatkor úgy világít, akár egy pompás csillag. A nappalink ablakaiból és a bejárati ajtónkból is látni.

– Kié a ház?

– A Glen St. Mary-i presbiteriánus egyházközség tulajdona, és én a megbízottaktól bérlem. De mostanáig egy nagyon idős hölgyé, Miss Elizabeth Russellé volt. Tavaly tavasszal hunyt el, és nem voltak közeli rokonai, az ingatlant így a Glen St. Mary-i templomra hagyta. A bútorai még a házban vannak, a javát megvettem – úgyszólván aprópénzért, mivel olyan ósdiak, hogy a vezetőség már feladta a reményt, hogy túl tudnak adni rajta. Gondolom, a Glen St. Mary-iek a pazar brokátot és a tükrös, díszes tálalókat kedvelik. Miss Russel bútorai viszont egészen kitűnőek, és biztos vagyok benne, Anne, hogy tetszeni fognak.

– Eddig jól hangzik – mondta Anne, és óvatos helyesléssel biccentett. – De, Gilbert, az ember nem élhet csak bútorokkal! Egy fontos dolgot nem említettél. Vannak fák a ház körül?

– Rengeteg, ó, driád! A ház mögött van egy hatalmas fenyves, két sor jegenyenyár húzódik az út mentén, és az elragadó kertet fehér nyírfák ölelik körül. A bejárati ajtónk közvetlenül a kertre nyílik, de van egy másik ajtó is – két fenyő között egy kis kapu. A zsanérokat az egyik fatörzshöz rögzítették, a kallantyút a másikhoz. Az ágak boltívet formáznak a fejünk felett.

– Jaj, de boldog vagyok! Képtelen lennék olyan helyen élni, ahol nincsenek fák… valami fontos elsorvadna bennem. Ezek után felesleges is megkérdeznem, hogy van-e a közelben patak. Ez már túl sok lenne, amit kívánni lehet.

– Márpedig igenis van… és ami azt illeti, a kert egyik sarkán folyik át.

– Ez esetben – mondta Anne a legteljesebb elégedettség hosszú sóhajával – ez a ház, amit találtál, tényleg az álomházam, más nem is lehet.

Tartalom

Előszó

1. A Zöld Orom padlásszobájában

2. Az Álmok Háza

3. Álmok partján

4. A Zöld Orom első menyasszonya

5. A hazatérés

6. Jim kapitány

7. Az iskolamester felesége

8. Miss Cornelia Bryant látogatóba érkezik

9. Egy este a Négy Szél Csúcson

10. Leslie Moore

11. Leslie Moore története

12. Leslie látogatóba érkezik

13. Egy kísérteties este

14. Novemberi napok

15. Karácsony Négy Szélben

16. Szilveszter a világítótoronyban

17. Tél Négy Szélben

18. Tavaszi napok

19. Virradat és alkonyat

20. Az elveszett Margaret

21. Leomló gátak

22. Miss Cornelia intézkedik

23. Owen Ford megérkezik

24. Jim kapitány életkönyve

25. A könyv megírása

26. Owen Ford vallomása

27. A homokzátonynál

28. Ez meg az

29. Gilbert és Anne nézeteltérése

30. Leslie döntése

31. Az igazság szabaddá tesz

32. Miss Cornelia megvitatja az esetet

33. Leslie visszatér

34. Az álomhajó befut a kikötőbe

35. Politika Négy Szélben

36. Hamvadó szépség

37. Miss Cornelia megdöbbentő bejelentést tesz

38. Vörös rózsák

39. Jim kapitány átkel a zátonyon

40. Búcsú az álomháztól

Jegyzetek

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License