Nagymamának és nagypapának

Tél

1.

Százharmincöt méterrel London fölött, a világ egyik legbámulatosabb panorámájával a lába alatt vajon ki lenne képes arra, hogy ne mondjon igent?

Én tudom, kicsoda.

Jade Toogood.

A lány, aki már négy éve a barátnőm. A nő, akivel még percekkel ezelőtt is az életemet terveztem leélni. Az ember, akivel most foglyul estem egy üvegkapszulában – mint említettem – százharmincöt méterrel a föld fölött.

Ő meg tudta tenni.

Nemet mondott.

Szilveszter éjszakája. A London Eye. Álmaim asszonya. Egy gyűrű. Egy közös jövő.

Mi sülhet el rosszul?

Pedig mindent gondosan elterveztem. Tökéletesnek kellett volna lennie. Tökéletes évzárás, tökéletes újévkezdet. Hónapokon át kutattam titokban különféle weboldalakon, magazinokban és boltokban a megfelelő gyűrű után, a lánykérés módozatain töprengtem, kerestem a tökéletes alkalmat. Akkor választottam ezt a helyet, amikor Jade megemlítette, mennyire szeretne felülni a London Eye-ra. A helyet, amiről majd újra és újra mesélni fogunk a családnak, a barátainknak és a jövendő unokáinknak.

Természetesen volt a fényes brosúrájuk kínálatában „eljegyzési csomag” is – és ha eltekintünk a csillagászati ártól, ugyan mi lehet romantikusabb egy privát kabinnál a világ egyik leghíresebb óriáskerekén? A brosúra oldalain vidám párok mosolyogtak, nevettek és csókolóztak, gyönyörű embereket lehetett látni a boldogság könnyeivel a szemükben, valamint jó minőségű képeket a lenyűgöző kilátásról. A „varázslatos” szót nyomatékosításul félkövérrel nyomtatták a papírra. „Különleges”, hirdette a magazin, „a tökéletes romantikus díszlet”. Egyetlen árva jel sem utalt arra, hogy nem mindig sül el végül tökéletesen a dolog. Még az apróbetűs részben sem szerepel az a verzió, hogy a lány nemet mond, és pénzvisszatérítési garanciát sem vállalnak erre az esetre. Hiszen mindezek után, ahogy a mottójuk is harsogja, ki mondhatna nemet?

Még nem voltunk olyan magasan, hogy teljes egészében élvezhessük a megígért, lélegzetelállító panorámát, amikor már éreztem, hogy baj van. Sőt, nem sokkal a beszállás után éreztem. Miután elfoglaltuk a következő harminc percre csak nekünk berendezett luxuskabint, amelyhez egy doboz bonbon és egy üveg jó minőségű pezsgő is járt. A fenébe is, szinte sosem iszom, és még csak nem is szeretem a pezsgőt. De olyan ideges voltam, és akkora nyomás nehezedett rám, hogy már azelőtt leküldtem egy pohárral, hogy felemelkedtünk volna.

Túl hamar álltam elő a pezsgővel és a kérdéssel is.

Ha lenne egy szabálykönyv azoknak, akik a London Eye-on akarják megkérni a párjuk kezét, azt javasolnám nekik, hogy csak akkor ereszkedjenek térdre, amikor a kerék eléri a maximális magasságot, és már 360 fokos szögben megcsodálhattátok a lenyűgöző kilátást. Nem azelőtt, hogy elindulnátok felfelé.

De én nem tudtam várni.

Ha már szembesült a Big Ben, Wren barokk építészeti remekei és a modern metropolisz csodás látképével, talán igent mondott volna. Ehelyett akkor tettem fel a nagy kérdést: „Hozzám jössz feleségül?”, amikor épp a London Dungeon előtt jártunk. Szerintem a szavaim jobban megrémítették, mint a vérrel borított plakátok.

– Nem, Josh, nem! – Jade mélyen a szemembe néz, az arckifejezése ijesztően üres. Úgy bámul rám, mintha idegen volnék, akit még életében nem látott, nem pedig a férfi, akivel együtt él. Akit elvileg szeret.

A munkahelyünkön ismerkedtünk meg Bristolban, ahol felnőttem, és ahol mindketten élünk. Miután végeztem a King’s College történelem szakán, egy időre elvállaltam egy munkát, csak hogy lefoglaljam magam, amíg rájövök, mit akarok kezdeni az életemmel. Jade pár évvel később kezdett ugyanott, amikor az apja, a cég tulajdonosa felvette recepciósnak. Nem volt az a tipikus szerelem első látásra, de ahogy lépegettünk felfelé a ranglétrán, valahogy a kapcsolatunk is lassan kialakult. Négy évvel később, miután már három éve együtt voltunk és két éve együtt is éltünk, vajon eszébe sem jutott, hogy hamarosan megkérem a kezét?

– Házasság, Josh? Komolyan? Mégis mit gondoltál? Csak annyit mondtam, hogy szeretném, ha felvinnél a London Eye-jal, nem azt, hogy kérd meg rajta a kezem.

Pedig nem lephette meg annyira. Vagy azt hitte, a sima 24 fontos jegy mellé is bonbon, pezsgő és privát kabin jár?

– Oké, sajnálom. Nyilvánvalóan rossz volt az időzítés. De miért nem fontolod meg legalább? Miért hajtogatod, hogy nem állunk rá készen? Hiszen tudod, mennyire szeretlek, igaz? Együtt akarjuk leélni az életünket, akkor nem ez a következő logikus lépés?

– Most már felállhatsz – feleli fakó hangon, én pedig csak most jövök rá, hogy még mindig előtte térdelek, a gyűrűvel a kezemben. Általában nagyon mély érzésű és empatikus szokott lenni, most mégis olyan távol került tőlem, amennyire csak lehetséges.

Talpra vergődöm, és kétségbeesetten kibámulok a kabinból. Most, hogy a tökéletes pillanat megsemmisült, odaveszett minden boldog perc is, amit ezen a környéken töltöttem. Örökre tönkrementek. A gyerekkori családi kirándulások emléke, amikor a fővárosban minden olyan nagynak, fényesnek és általában sokkal lenyűgözőbbnek tűnt, azok a napok és éjszakák egyetemista koromban, amikor folyton művészfilmeken ültem a BFI-ben, aztán órákat töltöttem a könyvárusok standjainál a Waterloo Bridge alatt, vagy vettem egy last minute-jegyet a National egyik darabjára, amiből egy szót se értettem, de úgy tettem, mintha élvezném.

A South Bank mindig az egyik kedvenc helyem volt Londonban. A folyó mellett húzódó hosszú sétány, ahonnan a város szinte valamennyi nevezetessége jól látható, tele bőröndöket ráncigáló turistákkal, gyerekeket terelgető anyukákkal, iskolásokat kerülgető kocogókkal, galambok között szlalomozó görkorisokkal, kézen fogva sétáló párokkal, fényképezőgépekkel és kávéspoharakkal. Jól ismerem ezt a környéket. Olyan jól, hogy pontosan tudom, a National Theatre tetőzetében 60 000 méh lakik, vagy hogy a szemben lévő Shell Max House-ban látható Anglia legnagyobb óraszámlapja. Ezeket mind tudom, arról viszont fogalmam sem volt, hogy a barátnőm nem szeret engem úgy, ahogy én őt. Ahogy arról sem, hogy nemet mond. És most csak erre tudok gondolni. Soha többé nem akarom látni ezt a helyet, sőt, bárhol szívesebben lennék most, mint itt. Egészen máshol akarok lenni.

De nem lehet. Legalábbis a következő huszonnyolc percben biztosan nem.

Fel-alá járkálok a kabinban. Bár általában több mint huszonkét ember fér el benne, most hihetetlenül kicsinek tűnik két ember számára is. Hirtelen elfog a klausztrofóbia érzése. Jade Dior parfümje, amelyet a boldog időkkel azonosítok, betölti a kabint, és szinte megfulladok tőle. Nem tudnak kiengedni minket innen? Vagy visszafordítani a kereket? Nincs itt valahol egy pánikgomb? Kell lennie vészhelyzeti protokollnak, mert ez bizony vészhelyzet.

Folyton Jade szavai csengnek a fülemben, visszaverődnek a kabin üvegéről, egyre hangosabban és hangosabban.

Nem. Nem. Nem.

Mit jelent ez egyáltalán? Most nem? Vagy soha nem?

Az órámra pillantok. Még huszonhét perc. Mi a franc van ezzel a kerékkel, tönkrement?

Jade némán ül, festett körmével szőkített hajába túr. Már akkor is szőke volt, amikor megismertem, de sötét szemei elárulják, hogy nem természetes a hajszíne. Amikor a keze a tarkójához ér, félbeszakad a mozdulat, ő pedig bosszúsan néz rám. Tudom, hogy mondani akar valamit, akkor vágott ilyen képet, amikor bevallotta, hogy véletlenül eltörte a kedvenc Bristol City-bögrémet.

– Nem akartam elmondani… legalábbis nem most. Nem karácsony előtt. Sajnálom, Josh. Igazság szerint beszélni akartam veled arról, hogy… nos… most már muszáj elmondanom, szóval arra gondoltam, hogy… szakítanunk kéne.

Micsoda?

– Szóval… megismerkedtem valakivel.

Ez még mélyebbre döfi a tőrt. Alig kapok levegőt.

Ez nem történhet meg. Csak valami vicc lehet. Egy jól kidolgozott átverés. Mint azokban a kandikamerás tévéműsorokban.

Körülnézek, hátha meglátom a rejtett kamerákat.

De egy sincs.

– Hogy érted azt, hogy megismerkedtél valakivel? – kérdezem, és idegesen belekortyolok a poharamba. A pezsgő ellenére a szám csontszáraz.

– Azt hittem, nyilvánvaló, mivel mostanában nem mentek túl jól a dolgaink… persze ez nem mentség arra, hogy mással találkozgatok, de…

– Ki…? – Alig bírom megformálni a szavakat.

– A neve… George – nyögi ki némi habozás után.

Ki a franc az a George? George Bush? George Clooney? Csak ezt a két George-ot ismerem, és tudomásom szerint egyikükkel sem találkozott még, nemhogy viszonyt kezdett volna velük. Honnan ismerhet Jade több George-ot, mint én? Hiszen együtt dolgozunk. Együtt élünk. Ugyanazok a barátaink. Miféle George lehet ez és hol?

– Ki az? – kérdezem, mert egy névnél több információt akarok. Amint kimondom, rájövök, nem biztos, hogy tudni akarom a választ. – Ismerem?

Csodával határos módon nem csuklik el a hangom.

– Ööö… – Jade egy pillanatnyi szünetet tart, mielőtt bevinné a halálos ütést. – Igen, már találkoztatok, de nem ismered igazán. A hotelben szállt meg… Mr. Henley.

Ó, te jó ég. George Henley. Az egyik állandó vendégünk, a hetente megjelenő üzletemberek egyike. Ugyanaz a rutin, ugyanaz a szoba. Elegáns, folyton öltönyt visel, és majdnem biztos vagyok abban, hogy házas. Vajon tényleg csak üzleti útra jön ilyenkor? Nem csoda, hogy Jade olyan jó értékeléseket kap a TripAdvisoron. A legutóbbi visszajelzések zsibongani kezdenek a fejemben: a barátságos, segítőkész és figyelmes szavak most egész más értelmet kapnak számomra.

– Nézd, nagyon sajnálom, Josh. Nyilván nem akartalak megbántani. – Végigsimít az arcán, egy pillanatra a szája elé kapja a kezét, majd a nyakláncával kezd játszadozni, amit tavaly vettem neki.

Vajon le szokta venni, ha George-dzsal találkozik? Vagy tőle is kapott már egy láncot?

Megpróbálom kiűzni a fejemből ezeket a gondolatokat.

– Csak őszinte próbálok lenni.

– Ezzel már kicsit elkéstél.

Hogy lehet, hogy nem vettem észre? És miért nem volt képes elmondani nekem ezt, mielőtt még együtt töltöttük volna a karácsonyt, a fa tövében ölelkezve, csókolózva a fagyöngy alatt, ajándékokat cserélgetve?

Ó, a büdös francba.

Jeremy.

Vettem Jade-nek egy kicseszett nyulat karácsonyra.

Az új, modern családunkhoz vezető első lépésnek szántam. Kisállat, eljegyzés, esküvő, gyerekek. Ez volt a terv.

– És Jeremyvel mi lesz? Hogy teheted ezt vele? – kérdezem ingerülten, mintha a nyúl, amit mindössze egy hete vettünk magunkhoz, a hétéves fiunk lenne.

– Gondolom, ezt még meg kell oldanunk. És a lakáskérdést is – feleli makacsul a padlót bámulva, mint akinek cseppet sem akaródzik a szemembe nézni.

– És mihez kezdjek a munkahelyen? Ezek után képtelen vagyok veled dolgozni, azt meg főleg nem bírom ki, ha ő minden héten felbukkan ott.

– Beszélek apuval, és meglátjuk, mit tehetünk – válaszolja bocsánatkérőn. – Biztos, hogy szép kis végkielégítést fizet neked – teszi hozzá.

Szemmel láthatóan már mindent alaposan végiggondolt.

A barátnőd apjának lakásában élni és a barátnőd apjának hotelében dolgozni csupa móka és kacagás egészen addig, míg a barátnőd egyszer csak bejelenti, hogy mostantól valaki mással kíván mókázni.

Dühös akarok lenni. Sírni akarok. De annyira le vagyok döbbenve, hogy egyikre sem vagyok képes. Egész testemben reszketek. Képtelen vagyok akár csak ránézni is Jade gyönyörű arcára. Inkább lefelé bámulok, arra a londoni látképre, ami most mintha csak egy makett volna. Miniatűr, távvezérelt hajók úszkálnak fel-alá a folyón, Hornbyesque vonatok süvítenek át a Hungerford Bridge-en. Fekete taxik és piros buszok illeszkednek egymás mellé az utcán, akár egy kirakójátékban. Szerelmespárok kóborolnak a German Karácsonyi Vásár standjai között, forralt bort isznak és kacagnak, fiatal szerelmesek ölelkeznek és csókolóznak. Terryk és Julie-k andalognak a Waterloo Bridge-en. Mi miért nem vagyunk közöttük?

London egy pillanatra teljesen elnémul, mintha ezzel a röpke csenddel adózna a kapcsolatunk emlékének. Csak röviddel később hallom meg, mi szól a kerék aljánál található hatalmas hangszórókból: a Now That’s What I Call Christmas! című válogatást a hotelben is szinte állandóan játsszák szeptember óta, az utóbbi hónapokban karácsonyi dalokon kívül mást nem is hallottam, úgyhogy az üvegen átszűrődő néhány hangból is rögtön felismerem, konkrétan melyik dal ez.

Lonely This Christmas.

Ahogy ott állok, és két pofára tömöm magamba a trüffelt, hogy legalább valamennyire kifizetődjön ez az egész borzalom, önkéntelenül elnevetem magam. Mintha egy DJ direkt éppen az életemhez passzoló filmzenét játszana. Jade a jelek szerint nem találja szórakoztatónak a helyzetet: a kabin másik felében, ami mintha egy demarkációs vonallal lenne elválasztva az én felemtől, hirtelen elsírja magát.

Miért sír? Nekem kéne sírnom. Neki nincs joga hozzá.

– Kérem, készüljön fel a hivatalos London Eye-fotóra! – jelenti be ekkor egy géphang ördögi időzítéssel. – Mosolyogjon!

Nem hiszem, hogy az Eljegyzési Csomag fotóinak kiválogatásánál a London Eye csapata majd a miénket találja a legalkalmasabbnak a brosúrába: a kabin két oldalán állunk, Jade zokog, én mániákusan vigyorgok, miközben tömöm magamba a csokoládét.

Ellentétben a többi kabinban látható boldog családokkal, akik a jelek szerint nevetve és csipkelődve élvezik a különleges élményt, mi egy árva szót sem szólunk egymáshoz az út hátralévő részében. Nem nagyon lenne értelme. Persze egy csomó kérdésem lenne, hiszen jóval több válaszra volna szükségem, de végtére is min változtatna? Hiszen tudom, hogy vége.

– Tessék, fogd – miután újra szilárd talajra lépünk, egy műanyag kártyát nyomok Jade kezébe.

– Mi ez?

– A szobánk kulcsa a Sea Containersben, ez is a meglepetés része lett volna. Úgy terveztem, hogy már jegyespárként együtt nézzük a szilveszteri tűzijátékot a szobánk teraszáról. De te egyértelműen nem erre vágysz.

Titokban foglaltam a szobát valamivel korábban, amíg ő az ajándékboltban nézelődött, de nincs az az isten, hogy egyedül odamenjek.

Pár pillanatig hallgat, mintha valami nagy és jelentőségteljes dolgot tervezne mondani.

– Josh, nem megy. Nem tudok ott maradni egyedül – végül csak ennyit bír kinyögni.

– Miért nem kéred meg George-ot, hogy csatlakozzon hozzád?

Pontosan tudom, hogy George Henley még csak nem is londoni. Mégis három év után ezekkel a szavakkal veszek búcsút a nőtől, akit feleségül akartam venni.

Vonakodva elveszi a kulcsot, majd balra fordul, és elsétál az utcazenészek és a pantomimesek között, az izgatott gyerekekkel teli régimódi körhinta mellett, a karácsonyi vásár illatfelhőjében, maga mögött hagyva a fagyasztott joghurtot áruló emeletes buszt, és elindul a hotelszoba felé, ahol kettesben kellett volna aludnunk, de most már egyedül fog.

Addig nézek utána, míg el nem tűnik a szemem elől, miközben még mindig a trüffelt szorongatom. Aztán jobbra fordulok és elindulok.

Ahogy áthaladok a Westminster Bridge-en, ezúttal ügyet sem vetek a körülöttem látható ikonikus, kivilágított épületekre. Nem akarom felemelni a fejem: olyan, mintha mindenki engem nézne, mintha ítélkeznének felettem. Mintha mindenki tudná, mi történt. Még a lámpaoszlopokat körülvevő halszobrok tekintetét is magamon érzem. Egyedül vagyok a világ egyik legzsúfoltabb városában. Kilencmillió ember – csak nekem nincs senkim.

Makacsul bámulom a talajt, és ekkor hirtelen egy ötvenpennys csillan meg a halvány derengésben. Minden fillérre szükségem van, hogy valahogy visszahozzam a mai napra költött iszonyatos összeget, úgyhogy lehajolok és felveszem. Mit is mondogatott mindig anya? „Egy pennyt látsz? Kapd csak fel, szerencsédet így hozd el!”

Ez azt jelenti, hogy ma ötvenszeres szerencsém lesz?

Sosem voltam olyan babonás, mint az anyám, de ebben a pillanatban éppen nagyon nagy szükségem lenne arra, hogy megforduljon a szerencsém. A zsebembe csúsztatom a pénzt, ami a gyűrűsdoboznak ütközve enyhén megcsörren.

Mi a francnak gravíroztattam azt a nyavalyás gyűrűt? Most mit kezdjek vele?

Türelmesen kerülgetem a szembejövő, bulizó társaságokat, akik üvegekkel a kezükben a legjobb helyet keresik az ünneplésre. Ahogy percről percre közelebb jutunk az éjfélhez, vagyis az új évhez, a világ szeme a London Eye-ra szegeződik. Az egész bolygó látni fogja a képeket, amelyek a tűzijáték fényében készülnek azon a helyen, amit az imént hagytunk el. Az öröm helyszíne lesz, a diadalmas ünneplésé. A Temze partján több százezer mulatozó énekel és táncol majd, milliók bújnak össze a tévéképernyők előtt, és hangosan visszaszámolnak, hogy éjfélkor megcsókolhassák azt, akit szeretnek. Tíz, kilenc, nyolc…

Nekem is ezt kéne tennem ezekben a percekben. Az Auld Lang Syne-t dünnyögve meg kéne csókolnom a jegyesemet, miközben a tökéletes helyen lévő hotelszobánkból a tűzijátékot csodáljuk. Ehelyett a következő pár órát egy képtelenül hatalmas, a Salisbury karácsonyi menüjén nyammogó ember mellett kucorogva töltöm majd a Megabus egyik ülésén, úton Bristol felé. És az üres lakás felé, amiből ki kell költöznöm. Aztán visszamenni egy munkahelyre, ahol fel kell mondanom.

A felismerés szinte mellbe vág. Egyetlen éjszaka alatt elvesztettem a barátnőmet, az otthonomat és az állásomat.

Amúgy boldog új évet.

2.

– Nos, Josh, most te is megtanulhatod: ha valami too good ahhoz, hogy igaz legyen. Rendszerint tényleg így van.

Kíváncsi voltam, mennyi idő után áll elő valaki ezzel a szellemes riposzttal Jade vezetéknevével kapcsolatban. A parti nyolc és feledik perce azért még az előzetes számításaimat is meghaladta.

Még a házba sem lépett be, de Peter bácsikámé lett a megtiszteltetés. A férfié, aki úgy fest, mintha nem is egy Mercedes 4×4-esben érkezett volna, hanem egy időgépben, egyenesen 1976 nyaráról. Pont olyan, mint a Hell and Oates egyik tagja, az a srác a fura szakállal. Félig kigombolt inge alól cifra aranylánc és sűrű, ősz szőrzet villan elő.

Az ajtón belépve formálisan, de erőteljesen rázza meg a kezem, mintha nem egy partin lennénk, hanem egy üzleti konferencián. Húsz éven át dolgozott a városban, és ezzel nem csak izmos és korai nyugdíjra és egy menő kocsira tett szert, de arra a képességre is, hogy mesterien tud kezet rázni bárkivel: kalauzokkal, kasszásokkal és vécésnénikkel.

– Bocs, nem volt időnk kicserélni – mondja a megbánás legcsekélyebb jele nélkül, miközben egy ajándékot nyom a kezembe, majd az unokatestvéreim, Petula, Penelope és Percival felé int, akik épp most kászálódnak ki a kocsikból, és úgy elmerülnek az új IPhone-jukban, hogy fel sem pillantanak.

Utálok mások előtt ajándékot kinyitni. Mindig van egy pillanat, közvetlenül a kibontás után, amikor örömteli mosolyt kell tettetned. Ma viszont nincs erőm mosolyogni, sőt, tettetni sem, ezért amikor Peter bácsi várakozóan néz rám, hogy nyissam már ki végre a csomagot, egy csepp energiám vagy kedvem sincs vitatkozni vele. Sietve letépem a papírt, és a csomagból egy könyv bukkan elő. A címe: Hogyan tervezz tökéletes esküvőt.

Nagyszerű.

A könyv borítóján még mindig ott díszeleg az ára: 1 font 99 penny. Nem vagyok biztos abban, hogy az ajándék maga sértőbb, vagy ez.

– Egy nap még biztos jól fog jönni!

Felkuncog, majd megveregeti a vállamat, és továbbmegy, hogy kezet rázzon az előszobában gyülekező többi vendéggel is. A parti egyre dzsesszesebb, és ezt szó szerint értem, mert drum and bass helyett Sinatra és Martin szól. Apám nem szereti a modern zenét, és számára minden modern, ami 1960 után született.

A zsebembe gyűröm a csomagolópapírt. Még mindig abban a ruhában vagyok, amit Londonban viseltem tegnap éjjel, mivel úgy döntöttem, nem megyek vissza a lakásunkba. Egyedül nem, ezek után nem. Szerencsére a szüleim is Bristol külvárosában élnek, és ilyen zord időkben a legjobb otthon. Legalábbis azt hittem.

Az unokatestvérek beözönlenek az ajtón, és elhalmoznak sajátos, kétértelmű megjegyzéseikkel, mintha az utazás alatt nem a zenehallgatás lett volna az egyetlen szórakozásuk, hanem az ideillő vicces egysorosok kiötlése is.

– Jade Toogood? Talán inkább Jade Ne-számíts-semmi-jóra.

– A lánykérés egyértelműen nem volt too good ötlet.

– Egyértelmű, hogy too good volt neked.

Mindent elkövettem, hogy az arcom rezzenéstelen maradjon.

Anyám kicsit túlreagálta, amikor elmondtam neki, hogy meg akarom kérni Jade kezét, és úgy vélte, jó ötlet azonnal meglepetés eljegyzési partit szervezni a rokonokkal, barátokkal és láthatóan egy csomó idegennel. Mi lehet rosszabb annál, mint olyanokkal tölteni az eljegyzésed napját, akiket alig ismersz? A válasz: velük tölteni a meghiúsult eljegyzésed napját.

– De hát már kiküldtem a meghívókat – felelte anyám, amikor felvetettem, hogy esetleg lemondhatnánk a partit. Úgy nézett rám, mintha a vendégek már hetek óta a házunk előtt sátoroznának, nem pedig csak annyit kéne tennie, hogy körbetelefonál, és megmondja nekik, hogy ne jöjjenek.

Bár legalább az 1960-as években épült házunk homlokzatára kifeszített ISTEN HOZTA A JEGYESPÁRT! feliratot sikerült átírniuk viszonylag kreatív módon arra, hogy ISTEN HOZTA A FIUNKAT! Ez meglehetősen szokatlan fordulat arra, miért költöztem ilyen gyorsan vissza a szüleimhez. Mások egyszerűen új bannert vettek volna, megint mások lemondták volna a partit. De az én szüleim nem ezek a „mások”.

Anyám ugyanis ezer éve várja ezt a napot, vagyis azt, amikor felvághat a szomszédok előtt. Utoljára abból az apropóból rendezett partit, hogy én voltam a családban az első, aki egyetemre ment. Mindenkinek azzal dicsekedett, hogy az Oxfordot és a Bathot is visszautasítottam a Brookes & Spa kedvéért. A felvágás valóságos nemzeti sport errefelé, ami nem is csoda, hiszen Cadburyben nem sok egyebet lehet csinálni. Mialatt a közeli Weston-Super-Mare rendelkezik legalább egy mólóval, és a parton szamaragolni is lehet, Cadbury csupán egy fish and chips-árussal, egy patikával – ami mára hivatalosan is a helyi Súlyőrző klub találkahelyévé vált –, valamint egy kocsmával rendelkezik, aminek a falán büszkén feszít AZ ÉV NEMZETI KOCSMÁJA felirat. Az apróbetűs részből persze kiderül, hogy az elismerést 1987-ben kapta, és azóta már öt különböző tulajdonosa volt. A faluból még soha senkinek nem sikerült diplomát szereznie, én azonban ki akartam szabadulni innét, világot látni, művészetről és irodalomról tanulni, szerelembe esni, de a rossz döntéseim következtében most megint pontosan ott voltam, ahonnan elindultam. Se barátnő, se karrier… semmi.

Hátat fordítok az ajtónak, és bekukkantok az ebédlőbe. Apám mindig arra használja ezeket az össznépi alkalmakat, hogy pénzt gyűjtsön: skótkockás pólójában, utolsó pár szál hajával a sarokban álldogál, és fogadásokat szervez arra vonatkozóan, vajon melyik falusi polgár hal meg legközelebb. Ha sikerül eltalálnod, ki dobja fel a talpát, bankot robbanthatsz (nyilván csak azután, hogy apa lefölözte a saját részét). Nem tudom, ez a rosszabb, vagy az, amikor horrorisztikus összegekért árulni kezdte a diplomaosztómra kapott extra jegyeket az egyetem kapujában.

Anyám eközben szintén elemében van: folyamatosan a szobában köröz, a kezében kis szendvicsekkel teli tálcával, mintha egy jól fizetett pincérnő lenne az 1920-as évek New Yorkjából. Nemrég ment nyugdíjba egy ingatlanirodából, és azóta eléggé rácuppant a csokira, úgyhogy az utóbbi időben belépett a Súlyőrző klubba, ahol leginkább társasági életet élni és pletykálkodni szokott. Ezenkívül az egyetlen további kapcsolata Graham, a terapeutája, akihez minden héten eljár, és aki állítása szerint a jövőbe lát. Nos, ezt biztosan nem tudta előre megjósolni anyámnak.

A nagyi, aki egyre kisebb és kisebb lesz, ahányszor csak látom, a szoba közepén énekel és táncol: az Óz, a nagy varázsló egyszemélyes verzióját adja elő mindenkinek, aki hajlandó megnézni. Ő minden parti szíve és lelke.

Bár a partit elvileg az én tiszteletemre rendezték, szinte egyetlen ismerős arcot sem látok a házunkban összegyűlt tömegben. Sőt, magára a házra is alig ismerek rá, anya olyan mértékig telezsúfolta új bútorokkal, díszekkel és mindenféle csecsebecsékkel, amiket persze apa holnap majd visszavisz az üzletbe. Ám a házunk most egy napra olyan, mintha a Lakáskultúra fotózására rendezték volna be. Új a kanapé is, és mindenhol puffok, párnák és kendők hevernek. A falon és a polcokon kis, inspiráló idézetekkel teli táblácskák díszelegnek: MINDEN OKKAL TÖRTÉNIK, MARADJ NYUGODT ÉS MENJ TOVÁBB, AMI NEM ÖL MEG, AZ MEGERŐSÍT. Még az italpulton is áll egy üzenet: ÉLJ, SZERESS, NEVESS!

A kandallópárkányon egy csomó iskolás fotót lehet látni rólam, bár kissé zavaró, hogy a nyomtatóprogram logója minden képen ott díszeleg az arcomon. Apa úgy vélte, remek üzletet csinált, és ami még fontosabb, meghekkelte a rendszert azzal, hogy a kefelevonatot nyomtattatta ki, és nem a képek 10×8-as verzióját, ami „közönséges rablás” lett volna.

A néhány ismerős között megpillantom Madeleine-t, a falu polgármesterét, aki az ilyesfajta események hivatalos szakácsa, és biztos vagyok abban, hogy most is szigorúan a kezében tart mindent. A férjével, Geoff-fal jött, akinek szorongásos zavara van, vagyis gyűlöli a kínos helyzeteket, és utál nyilvánosan enni. Észrevettem, hogy mivel nem akar kínos szituációba kerülni, udvariasságból nem utasítja vissza a felajánlott falatkákat, úgyhogy az est végére a zsebe általában tele van krémsajtos és füstölt lazacos minipástétomokkal.

Amint megfordulok, megpillantom a szomszédunkat, Desmondot is, aki éppen egy feleannyi idős nővel beszélget, és szörnyű viccekkel szórakoztatja, amiknek még poénjuk sincs. Rövidesen horkantgatni kezd, és cicceg a hamis fogsorával, miközben a felesége, Beryl egy fotelben ülve mindenkinek elmondja, hogy „nem akar az egészségéről beszélni”, majd rájuk zúdítja a teljes egészségügyi portfólióját. Egyébként lenyűgöző, hogy ha bárki is beteg lesz az utcában, Beryl azonnal észlelni kezdi a tüneteket saját magán is, mintha például a demencia fertőző volna, és egy hónapon belül ki lehetne gyógyulni belőle.

A csengő ismét megszólal, én pedig kötelességszerűen az ajtóhoz sietek.

– Ó, tényleg annyira sajnálom, Josh! – lép be a gyerekkori bébiszitterem, Karen.

Anya tényleg mindenkit meghívott. A nőnek a jelek szerint nem tűnik fel, hogy már két évtized is elszállt, mióta utoljára ágyba dugott, és a kis Joshnak épp elég volt belőle ennyi is. Egy Celebrations bonbont nyom a kezembe, amit a vészesen növekvő ajándékdoboz-, csomag- és csokoládéhalom tetejére teszek. Múlt héten nyilván pont ilyen csokikat vittünk valami más alkalomból ugyanezeknek az embereknek, ők pedig most visszaszolgáltatják a maradék Milky Way-eket és Bountykat.

– Ne aggódj, biztos, hogy nemsokára találsz valaki mást.

– Köszönöm – sziszegem összeszorított fogaim közül. – Arra legyen szíves – intek a nappali felé, ahol Geoff időközben alaposan megizzadt.

Nem is tudom, mi rosszabb, a viccek vagy a részvét. Még egyikre sem állok készen. Nem akarok mást, mint magzatpózba gömbölyödni valahol, kibőgni a szemem, és magamba tömni az összes csokit, amit hoztak. Hiszen még csak huszonnégy óra telt el. Egyelőre nem érdekel, találok-e valakit előbb vagy utóbb. Nem vágyom arra a gyönyörű, csábító, egyelőre homályba burkolózó lelki társra, aki mindenki szerint ott vár rám abban a kinti, hatalmas világban. Jade-et akarom, a jövőt, amit együtt terveztünk, és vissza akarom kapni az életemet. Ha nem lenne elég borzalmas, hogy vissza kell költöznöm a szüleimhez, ráadásul még itt van az egész város is.

Mielőtt köszönthetnék egy újabb idegent a múltamból, hirtelen visítás hallatszik a nappali felől. Gyorsan odarohanok, és Geoffot pillantom meg, aki remegve levegő után kapkod: pánikrohama van. Kinek az ötlete volt meghívni a világ legszorongóbb emberét a világ legkínosabb partijára? Leroskad a kanapéra, de mivel megfeledkezett a zsebébe tömött sajtfalatkákról, most minden tiszta sajt körülötte. Anya egy nedves konyharuhával rohangál körbe-körbe, és azon sopánkodik, hogy a foltok nem fognak kijönni. Apa arca megnyúlik, amikor rájön, hogy nem tudja visszavinni a kanapét a boltba, és valószínűleg a fogadást is elvesztette. Madeleine, akit szemmel láthatóan nem visel meg túlságosan a férje állapota, gyanúsan boldognak látszik, amiért anyám partija nem veri majd kenterbe a nyári szoáréját. Nagyi bedobja, hogy folytatná az egyszemélyes show-műsort, Beryl persze szintén a pánikroham jeleit érzékeli magán, Desmond pedig feltehetően éppen átalussza valahol az egész káoszt. Mindenki Geoff köré tömörül, nem igazán tehetek érte semmit, szóval kihasználom a zűrzavart, és a szobámba menekülök. Az utolsó, amit látok, hogy Peter bácsi kezet ráz a kiérkező mentősökkel.

Már tíz éve nem lakom itt, és nem tudok elképzelni látványosabb interpretációt arra, ha valaki hátrafelé tart az életében. A szobám meglepő módon érintetlen, a falat még mindig David Beckham és Michael Owen poszterei borítják, a polcon egy lávalámpa áll, és a plüssállataim, amiket gyerekkoromban gyűjtöttem, ott sorakoznak a szekrényen. Félig arra számítottam, hogy apa feltette a szobámat az AirBnB-re, de a helyiségben nincs más, csak a nagypapám, aki az ágyamon ülve Az élet szép-et nézi a tévében, ügyet sem vetve az odalent kialakuló katasztrófára és pánikra.

– Ne haragudj, Josh, egy kicsit zajos nekem odalent.

Anya egyértelműen nem a családja apai ágától örökölte a szociális készségeit. Nagyitól eltérően, aki imád a figyelem középpontjában lenni, a nagypapám sosem kedvelte az ilyen összejöveteleket. Ami azt illeti, ritkán mutatkozik nyilvánosan. Kizárólag az idősotthon heti táncórájára hajlandó elmenni nagyival, és az óra végeztével gyorsan lelép, míg nagyi szeret még ott maradni egy kicsit beszélgetni. Ezt leszámítva nagyapa mást sem csinál, mint az öreg orgonáján játszik odahaza, vagy tévét néz. A különbségeik ellenére mégis majdnem hatvan éve házasok, és szemmel láthatóan még mindig szerelmesek egymásba.

– Mi a véleményed róla? – Nagypapa mindig felteszi a kérdést, és soha nem vagyok biztos abban, mit is akar pontosan tudni.

– A partiról? Hogy úgy mondjam, nem veszítesz semmit azzal, ha nem vagy ott.

– Akkor csatlakozz hozzám, és nézzük együtt a filmet. – Ezzel megpaskolja maga mellett az ágyat, mutatva, hogy üljek le.

Amióta csak élek, minden karácsonykor láttam már ezt a filmet. Ez az egyetlen film, ami képes megríkatni.

Csendben tévézünk, mivel a többiektől eltérően nagypapa pontosan tudja, hogy nem akarok Jade-ről beszélni. Ahogy George Bailey és Mary újra egymásra talál a képernyőn, látom, hogy rájön: talán nem ez a film a legjobb választás számomra ebben a pillanatban.

– Mindketten tudjuk, mi a vége. Nem akarsz valami mást nézni? – nyújtja felém a távirányítót.

– Ne bízd rám ezt a döntést, jelen pillanatban semmit sem tudok jól csinálni – vágom rá. Egy ideig azt hiszem, nem is hallotta, amit mondtam, mert jó fél percig nem válaszol.

– Szerintem túl szigorú vagy magadhoz. Nem te hoztál rossz döntést, hanem egy lány, aki most ott mászkál valahol Londonban – feleli végül.

Miközben beszélgetünk, tovább bámuljuk a tévét, és mindketten igyekszünk nagyon megválogatni a szavainkat.

– Kösz, nagyapa, de nézd, hová juttattak a döntéseim. Rossz munkát választottam, aztán rossz lányt is, és egyértelműen rosszkor akartam megkérni. Legtöbbször fogalmam sincs, mit akarok, és ha végre elhatározok valamit, a jelek szerint mindig rosszul döntök. Bocs a kirohanás miatt – pillantok rá. Szükségem volt arra, hogy végre kimondhassam ezeket a mondatokat, mert már huszonnégy órája folyamatosan a fejemben keringtek.

Nagypapa megpaskolja a térdemet.

– Tudod, az én fiatalkoromban mi nem hoztunk annyi döntést, mint ti most, csak sodródtunk az árral. Tizenhárom évesen otthagytam az iskolát és dolgozni kezdtem. Hogy építész akartam-e lenni? Nem tudom, sose ismertem mást. Talán vágytam a zongoraművészi karrierre, de az csak álom maradt. Akkoriban a férfiak csak tették, amit mások is, és elvették a szomszéd lányt.

– Talán jobb is volt – mormolom, amíg rá nem jövök, hogy klausztrofóbiás vagyok, és a szomszéd lány nem más, mint az a nyolcvanhárom éves hipochonder odalent.

– Talán. Bár nem tudnám megmondani, az volt jobb, vagy ez, ami most van, de elnézem a generációtokat, és arra gondolok, milyen szerencsések vagytok, hogy ilyen sok lehetőség áll előttetek… azt tesztek az életetekkel, amit akartok. Már csak ki kell találnod, mit akarsz, és tenni érte.

– De honnan tudjam, mit akarok?

– Okos fiú vagy te, ha meglátod, felismered majd. – Most először fordul felém, aztán rám kacsint, és összeborzolja a hajam. – Neked jóval több időd van rá, mint nekem.

– Én Jade-et akartam.

– Tudom, és azt is, hogy bármit mondok, nem változtat ezen. De nekem is tetszett egy lány, mielőtt találkoztam a nagyanyáddal, és teljesen magam alatt voltam, amikor helyettem az egyik barátomat választotta. Végül aztán kiderült, hogy jobb nem is történhetett volna velem, mert pár héttel később megismertem a nagyanyádat. Képzeld csak el: ha a dolgok másként alakulnak, te sem lennél most itt.

Láttam pár régi, fekete-fehér fotót nagyapáról, és nehezen tudom elképzelni, hogyan volt képes egyetlen lány is dobni őt. Még mindig ugyanolyan jóképű, csak a haja lett barnából teljesen ősz.

Lassan visszatér a tévé menüjébe, hogy végignézze a választékot, én pedig ellenállok a kísértésnek, hogy kitépjem a kezéből a távkapcsolót, és felgyorsítsam a folyamatot.

– Jól látom, hogy most kezdődik a Grincs és a Reszkessetek, betörők is? – kérdi kíváncsian a csatornák között görgetve.

– Nekem mindegy, mit nézünk.

– Miért nem dobunk fel egy érmét? Van nálad? – túr a zsebébe. A jelek szerint kiment a fejéből, hogy a kabátja és benne a pénztárcája odalent van a fogason.

Én is turkálni kezdek a zsebemben, és megszemlélem a tartalmát. Kábán meredek az ötvenpennysre, amit tegnap éjjel felvettem a földről és a mellette lévő gyűrűsdobozra. Látom, hogy nagyapa észrevette a dobozt, de úgy tesz, mintha ott sem volna.

– Gyerünk, gyorsan dobjuk fel az érmédet!

Ekkor, ahogy feldobom az érmét, és figyelem, amint kecsesen megfordul a levegőben… egyszer csak egy ötlet villan a fejembe.

És egyszerűen fantasztikus.

3.

Legalábbis én fantasztikus ötletnek tartottam.

– Hogy mit csinálsz? Neked teljesen elment az eszed?

Hogy őszinte legyek, nem pont erre a reakcióra számítottam, miután közöltem a barátaimmal, hogyan tervezem élni az életemet ezek után.

Egyébként el sem akartam mondani nekik, sőt, pont az ellenkezőjére készültem. Legalább egy darabig titokban akartam tartani a dolgot, mert úgy véltem, ha kipróbálom, és jól sül el, a pozitív eredmények láttán nagyobb eséllyel tartják majd jó ötletnek. De ahogy ott álltunk a bárpultnál, én pedig feldobtam az érmét, hogy eldöntsem, Gemet vagy Thatcherst akarok inni, gyakorlatilag kiszedtek belőlem mindent.

– Szóval, hogy világos legyen: a következő egy évben minden döntésedet egy érme feldobásával akarod meghozni? Jól értem? – kérdi Jake meghökkenve, miközben kifizetjük az italainkat. Magas, sovány srác, aki szarukeretes szemüvege mögül fürkészve mered rám, miközben kezével végigszánt eperszőke haján.

A bárpult mögött álló Nagy D, a hely hatvanas éveiben járó, 1980-as évekbeli Bundasliga-frizurát viselő tulaja, aki imád belehallgatni a vendégek beszélgetéseibe, szintén zavartnak tűnik.

– Hát ezt mondtam, nem? – felelem mindkettőjüknek, mintha egy tömegnek szónokolnék. Úgy érzem magam, mintha tesztelnének.

– Mi ez, valami fura újévi fogadalom? – érdeklődik Nagy D.

– Azt hiszem, akár így is nevezhetjük.

Mielőtt belekortyolnék a sörömbe, már tudom, hogy hibáztam. És rögtön eszembe is jut, miért nem akartam említeni a dolgot senkinek.

A bárpulttól a terem sarkában álló asztalhoz ballagunk, ahol Jessie ücsörög. A helyet egy bank előteréből alakították át, és pont úgy néz ki, mint az összes többi menő gasztropub, ahol kocsmai kaját szolgálnak fel Michelin-csillagos árakon, csapról tudsz kézműves sört inni, a berendezés sötét, lelketlen, és semmi nyoma a tavalyi ragacsos padlónak, kör alakú faasztaloknak és dartstáblának. Még a falak is zavarba ejtően néznek ki, mintha nem is ebbe az épületbe tervezték volna őket. A Clifton-épület százéves történetét három, a Wikipédiáról leszedett sorban foglalták össze, és rányomtatták az étlapra.

– Ugye tudod, hogy a legtöbb ember olyasmiket fogad meg újévkor, hogy lefogy, leteszi a cigit, vagy hogy nem iszik többet? Jessie, a te fogadalmad micsoda? – kérdi Jake, miután leülünk Jessie mellé, akinek sötét haja most le van engedve, és bár legalább olyan magas, mint én, majdnem a derekáig ér. Rikító narancssárga pufidzsekibe burkolózik, mintha St. Moritzban lenne. Mindig fázik és folyton elégedetlen az öltözékével. Miközben Jake csak kétségbeesetten próbál hipszter lenni, Jessie-nek csuklóból megy, bár észre sem veszi.

– Az enyém? Lefutom a londoni maratont – feleli kissé túl lelkesen egy ekkora tortúrához képest.

– Oké, ez is elég nagy marhaság, de sokkal normálisabb dolog, mint az összes döntésnél feldobni egy érmét – vágja rá Jake.

– Mi ez a pénzfeldobás?

És most már Jessie is tudja. Remek.

– Nem hallottad Josh őrült ötletét, miszerint minden döntését egy érme feldobásával akarja meghozni egy éven keresztül?

– Nem. Megőrültél, Josh?

Úgy látszik, ez az általános reakció.

– Nem tudom elhinni, hogy csupán hetek teltek el, mióta utoljára láttunk, de neked sikerült megkérned egy csaj kezét, majd szakítani, elveszteni az állásodat, hazaköltözni, és úgy dönteni, hogy az egész életedet egy érmére bízod. Ez történik, ha nem vagyok itt, hogy tanácsot adjak? – bosszankodik Jake drámaian.

A szavai nyomán nagyjából olyan vidámnak látom a karácsonyomat, mint az Eastenders karaktereiét.

– A Hewlett Packardnak bejött. Tudtátok, hogy ők is egy érme feldobásával döntötték el, mi legyen a nevük? – vágok vissza.

– Ez jogos, a Packard Hewlett név inkább illett volna egy menő ügyvédi irodához, mint egy számítástechnikai céghez, de ez csak egy döntés volt. Nem dobáltak föl érmet minden adandó alkalommal, és nem így tervezték meg a számítógépeiket sem.

– Szóval tényleg minden egyes döntést így akarsz meghozni? Hogy milyen zoknit vegyél fel? Milyen szendvicset egyél? Feldobom az agyam, ez őrület, már bocs a szójátékért – vihog Jake.

– Igen – felelem, és egyúttal rájövök, hogy minden bizonnyal nem gondoltam ezt át alaposan. – Csak úgy érzem, eddig nem hoztam valami jó döntéseket, úgyhogy miért ne hagyjam a sorsra a dolgokat egy kicsit? Talán az érme segít, hogy megtaláljam önmagamat és a szerelmet. Mégis mit veszíthetek?

– A méltóságodat – kuncog Jessie halkan.

– Ne, ne, Jessie, ne nevesd ki. Most, hogy elmagyarázta, már tökéletesen érthető – teszi hozzá Jake szokás szerint gúnyosan.

– Tegnap este azt olvastam, hogy egy felnőtt ember nagyjából harmincötezer döntést hoz egy nap, több mint egymilliót egy hét alatt és húszmilliót évente. Gondoljátok csak el, mennyit agyalok, milyen sok időt veszítek ezzel, és ebből hányszor döntök rosszul! – érvelek hevesen, miközben a barátaim udvariasan kortyolgatják az italukat.

A heti kocsmakvíz kezdetére várunk a Criketer’s Armsban; ez a karácsonyi szünet utáni első kvízest. Akkor ismertem meg őket, amikor mindhárman a hotelben kezdtünk dolgozni, és azóta is heti rendszerességgel találkozunk. Jake pár hónap után otthagyta a céget, és most egy másik hotel üzletvezetője Bristolban, ami jól hangzik, amíg ki nem derül, hogy a munkahelyét a TripAdvisor a harmincötödik helyre sorolja az összesen harminchatból. Jessie pár éve lépett le, és azóta tanítóként dolgozik egy általános iskolában. Láthatóan a szállodavendégeknél még az ötéves gyerekek is kevésbé bosszantóak. Mindketten fiatalabbak nálam, amire folyton emlékeztetnek is.

– Ez az érmedobálás Jade miatt van, igaz? – Jessie, aki eddig elgondolkodva kevergette az italát a szívószálával, hirtelen felpillant rám, mintha valami nagy rejtélyt oldott volna meg.

Miért kezd ez az egész egy terápiás ülésre hasonlítani? A döntésemnek semmi köze Jade-hez. Csak rólam szól, és arról, hogy változtatni akarok. Jobbá akarom tenni az életemet.

– Nem Jade miatt – felelem szigorúan.

Nyilvánvaló, hogy nem hisznek nekem.

– Bocs, ki az a Jade? – érdeklődik Jake új pasija, miközben helyet foglal az asztal mellett.

Most ismertük meg. Alacsony srác, világosszőke, borzas hajjal, és a közösségimédia-marketingben dolgozik. Pont olyannak tűnik, mint aki elmegy egy fesztiválra, aztán egész évben viseli a karszalagot.

A Jade-del való szakításom sok mindenre hatással volt. Nemcsak a barátnőmet veszítettem el, de a negyedik csapattagunktól is el kellett búcsúznunk. Pedig mi voltunk Josh, Jade, Jessie és Jake – „a négy J-s”.

Az övé marad a lakás, az enyém a kvízcsapat. Nagyszerű.

Kiderült, hogy a csapatban sokkal egyszerűbb és gyorsabb volt pótolni őt, mint az életemben. Egykettőre találtunk valakit, akinek a neve ráadásul szintén J-vel kezdődik.

Jake.

Igen, Jake pasijának a neve szintén Jake. Elég zavaró. Az elmúlt pár hétben gyakran agyaltam azon, miért utal magára (az eredeti) Jake egyes szám harmadik személyben. Például amikor megkérdeztem, mivel töltötte a hétvégét, olyasmit válaszolt, hogy „Jake játszik egy színdarabban, úgyhogy elmentünk rá”, vagy „Jake-nek dolgoznia kellett, szóval nem sok mindent”. Azt hittem, ez valami fura szokás, hogy harmadik személyben beszél magáról, úgyhogy viccből utánozni kezdtem: „Ó, ez nagy kár, mert Joshnak többször is eszébe jutott, hogy összefuthatnátok.” Csak most jöttem rá, mi a helyzet, amikor bemutatta őt, és a srác áthajolt az asztalon, hogy kezet rázzon velem.

– Szóval azt hiszed, rossz döntést hoztál Jade-del kapcsolatban, és ezért döntöttél úgy, hogy mostantól egy érme irányítsa a sorsodat? – veti fel Jake Jake-je.

Nem, nem, nem. Ennek semmi köze Jade-hez.

Máris utálom Jake Jake-jét. Nem értem, miért ilyen nehéz feldolgozniuk, amit mondtam nekik. Igazán nem olyan bonyolult.

Életem minden döntése előtt feldobok egy pénzérmét. Mi ebben a fura?

– Isten hozott titeket újra itt, srácok! Gondolom, már mindenki pezseg a kvízgalomtól! – csicsergi Kicsi D, miközben egyik asztaltól a másikig járva beszedi a belépti díjakat. Kicsi D Nagy D idősebbik fia, és egyben a játékmester. Ironikus módon több mint fél méterrel magasabb az apjánál, és máris tök kopasz.

– Tessék – nyomom a kezébe az aprónkat.

– Váltás volt a csapatban? – kérdi.

– Igen, olyasmi.

Mindenkivel meg kell osztanom, hogy faképnél hagytak?

– Reméltem, hogy még nyaralnak – suttogja Jessie.

– Mindig itt vannak. Konkrétan egyetlen kvízestet sem hagytak ki az elmúlt három évben – felelem, miközben nézem, ahogy elfoglalják a szokásos asztalukat a bár mellett.

– Kicsodák? – kérdi Jake Jake-je kíváncsian.

– A legnagyobb riválisaink, a Kvízlám Szélsőségesek. Három asztrofizikus-hallgató a Bristoli Egyetemről, akik minden héten megnyerik a kvízt, mármint konkrétan minden egyes héten. Három éve versenyzünk velük, de sose sikerült legyőznünk őket – magyarázza Jake.

Még a Disney-témakörben (Jessie sosem nőtt fel) és a musicalekben (Jake minden kedden az AmDrambe jár) való jártasságunk, valamint az én nagyjából 2001 óta gyarapodó, a Bristol City Football Clubban összeszedett szakértelmem sem elég ahhoz, hogy szembeszállhassunk a Kvízlám Szélsőségesek átfogó tájékozottságával.

– Ez egy komoly rivalizálás? Mibe rángattál bele?

– Nem, szinte tudomást sem vesznek rólunk. Ez a legrosszabb, hogy láthatóan nem is számolnak velünk ellenfélként.

– Jók vagytok egyáltalán? – folytatja Jake Jake-je.

– Szerintem nem vagyunk rosszak, egyszerűen csak nem lehet őket megverni – vágja rá Jessie.

– Igen, bárhol máshol valószínűleg mi nyernénk – teszi hozzá Jake.

– Mindenképpen – bólogatok.

Figyelem őket, ahogy a papírjaikra firkálgatnak, miközben
mi még mindig kínlódva próbálunk nevet társítani az arcokhoz.

– Azt gyanítom, ez a fő bevételi forrásuk. Kocsmáról kocsmára járnak minden héten, és mindenütt tarolnak.

– Ami nem túl fair másokkal szemben – siránkozik Jessie.

– Csak azt reméljük, hamarosan lediplomáznak, és elhúznak innen – jegyzi meg Jake bizakodóan. – Bár vicces minden héten figyelni, mennyire felhúzza magát Josh a vereségünkön.

– Jake, hallottad már azt a sztorit, amikor Josht kirakták egy gyerekzsúrról, mert akkora lúzer volt? – Jessie imádja mesélni ezt a történetet.

Csak azt felejti el megemlíteni minden alkalommal, hogy amikor kiraktak egy gyerekzsúrról, akkor még én magam is gyerek voltam. Felnőttként már nem szokásom zsúrokra járni, és senki sem kér meg, hogy szíveskedjek elhagyni a bulit, miután nem tudtam visszarakni a szamár elveszett farkát.

– Oké, srácok, kezdünk is! Mindenki felkészült? Akkor az első kérdés… – harsogja kicsi D, és ezzel megment attól, hogy Jessie tovább égessen.

– Visszafelé haladva: A Nagy Tényvadászoknak negyvenhét pontja van. – Kicsi D vigyázva ejti ki a következő nevet –, az Általános Kihívásnak negyvenöt, a Trivia Newton Johnnak negyvennégy…

Kihagyott volna bennünket? Biztos, hogy a zenei körben vesztettük el a legtöbb pontunkat. Kicsi D szájharmonikán játszott el bizonyos dalokat, mi pedig, ha megölnek, se tudtuk volna megmondani, hogy amit hallunk, az Jim Morrison vagy Van Morrison.

– Az első helyen pedig döntetlen az állás!

Vezetünk? Csak nem?

– „A négy J-s” és a „Kvízlám Szélsőségesek” egyaránt ötvenkilenc pontot szereztek!

Biztos elszámolta!

A Kvízlám Szélsőségesek rémülten néznek ránk.

– Oké, két másodperc múlva következik a mindent eldöntő kérdés, és kiderül, ki nyeri meg az e heti játékot!

Kicsi D egyértelműen nem készült fel erre a szituációra, és most lázasan keresi a telefonján a megfelelő kérdést. Kínos csend üli meg a termet, csak a konyha felől hallatszik zaj. A kocsmát betöltő illatok ellenére még nem sikerült visszanyernem az étvágyamat a tegnapelőtti sokk után. Jessie egész este a sült krumpliján nyammog, Jake Jake-je pedig épp most tömi magába a quinoa-burgerét.