részlet

Maria Celia Collinsnak

1925–2020

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Holly Jackson: Kill Joy

Electric Monkey, part of Farshore

An imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

1 London Bridge Street, London SE1 9GF

farshore.co.uk

HarperCollinsPublishers

1st Floor, Watermarque Building, Ringsend Road, Dublin 4, Ireland

Fordította Horváth M. Zsanett

Originally published in the English language by HarperCollins
Publishers Ltd. under the title Kill Joy

Holly Jackson asserts the moral right to be acknowledged
as the author of this work.

Copyright © 2021 Holly Jackson

Hungarian translation © 2023 Horváth M. Zsanett,

translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Korrektor Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

ISBN 978 963 599 394 9

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Kedves Celia Bourne! (mármint Pip Fitz-Amobi)

Kérlek, fogadd el szívélyes meghívásomat egy közös vacsorára a 74. születésnapom alkalmából. Az egész család jelen lesz a hétvégi eseményen, melyen szeretném, ha te is részt vennél. Ígérem, emlékezetes estében lesz részed!

Helyszín: Remy-udvarház a Joy-szigeten, Skócia nyugati partjainál. Ne feledd, hogy a komp csupán naponta egyszer, pontban délben hagyja el a szárazföldet, és az út két órát vesz igénybe.

(Valójában Connoréknál lesz a buli.)

Időpont: Hétvégén (Jövő szombaton este
fél 7-kor.)

Szívélyes üdvözlettel:

Reginald Remy

(de valójában csak én, Connor)

További információkért nyisd ki a meghívót.

A karaktered

Detektívjátékunkban a következő személyt fogod alakítani:

Celia Bourne

Te vagy Reginald Remy, a Remy család patriarchájának, a londoni Remy Kaszinóhotellánc tulajdonosának huszonkilenc éves unokahúga. Árva vagy; a szüleid kis korodban meghaltak, és annak ellenére, hogy ők az egyedüli élő rokonaid, soha nem fogadtak be igazán a Remy családba. Keserűség tölt el emiatt, és azért is, mert a hihetetlenül gazdag Reginald Remy soha nem ajánlotta fel az anyagi támogatását. Jelenleg Londonban dolgozol, nevelőnőként egy jómódú családnál.

Jelmezjavaslat

Készülj fel egy időutazásra, 1924-be, és vesd bele magad a fergeteges húszas évek világába! Egy egyenes vonalú flapper ruha remekül mutatna. Egészítsd ki homlokpánttal és tollboával.

További szereplők

1. Robert „Bobby” Remy

– Reginald Remy legidősebb fia –

játssza: Ant Lowe

2. Ralph Remy

– Reginald Remy legifjabb fia –

játssza: Zach Chen

3. Lizzie Remy

– Ralph Remy felesége –

játssza: Lauren Gibson

4. Humphrey Todd

– a Remy-udvarház komornyikja –

játssza: Connor Reynolds

5. Dora Key

– a Remy-udvarház szakácsa –

játssza: Cara Ward

Készülj fel egy felejthetetlen, rejtélyekben gazdag és fordulatos éjszakára!

Egy

A hüvelykujján az apró ráncokban és az ujjlenyomata mélyedéseiben vörös csíkok tekergőztek. Pip megbabonázva követte a tekintetével, akár egy labirintus kígyózó útját. Ha hunyorgott, vérnek tűnt. Nem az volt, de ha úgy akarta, becsaphatta a szemét. A vörös Ruby Woo rúzstól származott, amiről az anyja váltig állította, hogy „passzol a 20-as évekbeli megjelenéshez”. Pip folyton megfeledkezett róla, véletlenül hozzáért a szájához, így újabb és újabb foltok kerültek az ujjára. Vérfoltok mindenütt, melyek árulkodóan virítottak sápadt bőrén.

Megálltak Reynoldsék háza előtt. Pip mindig is úgy gondolta, hogy olyan ez a ház, mint egy arc, az ablakai szempárként bámultak vissza rá.

– Megérkeztünk, tücsök – jelentette a sofőrülésről az apja teljesen fölöslegesen. Hátrafordult Piphez, széles mosolyától eltorzult fekete bőre és szürkébe hajló szakálla, amit az anyja legnagyobb bánatára próbaként növesztett erre a nyárra. – Jó szórakozást! Biztos haláli lesz az estéd!

Pip felnyögött. Vajon mióta várta, hogy elsüthesse ezt a szóviccet? Mellette Zach udvariasan felnevetett. Zach a szomszédja volt; Chenék négy házzal lejjebb laktak Amobiéktól, így folyton egymás kocsijába ültek, együtt fuvarozták őket ide-oda. Pipnek már volt saját autója, amióta betöltötte a tizenhetet, de ezen a hétvégén pont a szerelőnél állt. Mintha az apja direkt úgy tervezte volna, hogy el kelljen szenvedniük a rémes, haláli szóvicceit.

– Még valami? – kérdezte Pip, és a karjára tekerte a fekete tollboát, amitől még fehérebbnek tűnt a bőre. Kinyitotta az ajtót, megállt, és helytelenítően megcsóválta a fejét.

– Ó, ha a tekintet ölni tudna… – mondta az apja eltúlzott hangsúllyal.

Mindig akadt még egy vicce.

– Oké, viszlát, apa! – Pip kiszállt, Zach pedig követte a példáját a túloldalon, és megköszönte Mr. Amobinak a fuvart.

– Mulassatok jól! – tette hozzá az apja. – Gyilkos ez a szerelés rajtatok!

És még egy. Bosszantó módon Pip nem bírta megállni, hogy ne nevessen fel.

– Ja, és Pip – szólt utána az apja, abbahagyva a bohóckodást –, Cara apja fog hazahozni. Ha hamarabb érsz haza, mint mi anyáddal a moziból, kiengednéd a kutyát pisilni?

– Persze, persze. – Pip búcsút intett, és elindultak Zachkel a bejárati ajtó felé.

A fiú öltözéke elég röhejes volt: piros, tengerészcsíkos zakót húzott ropogós fehér nadrággal és fekete csokornyakkendővel. Egyenes, sötét haját szalmakalap takarta. És egy kis névtáblát tűzött a zakójára, amin az állt: Ralph Remy.

– Kész vagy, Ralph? – kérdezte Pip, miközben megnyomta a csengőt. Aztán megint. Türelmetlenül várta, hogy túl legyen az estén. Persze, hetek óta nem látta együtt a barátait, és talán jó muri lesz. De otthon várta a munka, és a szórakozás végső soron időpocsékolás. De elég jól tudott színlelni, és a színlelés nem számított hazugságnak.

– Csak ön után, Celia Bourne – mosolygott Zach, és a lány látta, mennyire izgatott. Talán egy kicsit jobban is színlelhetne, és nem ártana, ha ő is mosolyogna.

Connor nyitott ajtót, ám alig hasonlított Connor Reynoldsra. Színes pasztát kent az egyébként sötétszőke hajára. Most ősznek tűnt, és gondosan hátrafésülte az arcából. A szeme körül barna, kacskaringós festékvonalak kígyóztak; ráncok esetlen utánzatai. Fekete szmokingot viselt – az apjától vehette kölcsön –, hozzáillő fehér mellényt és csokornyakkendőt, az egyik karjáról pedig egy konyharuha lógott.

– Jó estét! – Connor mélyen meghajolt, néhány ősz hajszála kibomlott, és a feje körül lengedezett. – Isten hozta önöket a Remy-udvarházban. A komornyik vagyok, Humphrey Todd – mondta, közben teátrálisan a levegőbe harapott a „hámpf” szótagnál.

Lauren élesen visítozva ugrált az előszobában Connor mögött. Piros flapper ruhája rojtjai a térdét verték. Vörhenyes hajára harang alakú kalapot tett, a nyakában gyöngysor csilingelt, mely folyton a Lizzie Remy-névjegyhez koccant.

– Csak nem a férjem? – kiáltozott izgatottan, majd előrelódult, és magával rántotta szegény Zachet a házba.

– Látom, már mindenki kellően izgatott – morgolódott Pip, és követte Connort.

– Ja, hát szerencsénk, hogy megjöttél, hogy mindannyiunkat visszaránts a földre – cukkolta a lányt.

Pip szélesen elvigyorodott, és még jobban rájátszott a rosszkedvére.

– Itthon vannak az ősök? – kérdezte.

– Á, elutaztak a hétvégére. Jamie is elhúzott valahová. Miénk az egész ház.

Connor bátyja, Jamie hat évvel volt idősebb náluk, de otthon lakott, amióta kibukott az egyetemről. Pip emlékezett rá, hogy amikor ez történt, milyen sűrű volt a feszültség Reynoldsék házában, miként kerülgették a témát, mint macska a forró kását. Mostanra egyszerűen nem beszéltek róla.

A konyhába mentek, ahová Lauren az imént elcibálta Zachet, és most épp egy italt nyújtott neki. Cara és Ant is ott voltak, a kezükben egyforma pohár vörösborral. Jelentős javulás azokhoz a löttyökhöz képest, amiket eddig összekotyvasztottak a felügyelet nélkül hagyott bárszekrények tartalmából.

– ’Elló, Pip naccsád! – affektált Cara, Pip legjobb barátnője borzalmas cockney akcentussal, és előrehajolt, hogy szemügyre vegye Pip tollboáját, majd visszaejtette a rikító smaragdzöld ruhára. Pipnek hiányzott a kertésznadrágja. – Hű de kirittyentettük magunkat!

– Poundland – felelte a lány, miközben szemügyre vette Cara jelmezét.

Slampos fekete ruhát viselt, hosszú fehér szakácsköténnyel, sötétszőke hajára szürke kendőt kötött. Ő is azt a festett ráncos sminket választotta, mint Connor, de rajta valamivel finomabbnak és hatásosabbnak tűnt.

– Hány éves lenne elméletileg a karaktered? – érdeklődött Pip.

– Ó, egy őslény – legyintett Cara. – Ötvenhat.

– Te nyolcvanhatnak nézel ki.

Ant felhorkant. Pip végül a fiúhoz fordult. Talán ő nézett ki mindannyiuk közül a legfurcsábban; hajszálcsíkos öltönyben feszített, ami lötyögött alacsony termetén, és amit fényes fehér nyakkendővel és fekete keménykalappal egészített ki, a felső ajkára pedig egy jókora műbajuszt ragasztott.

– A szabadságra és a nyárra! – kurjantotta Ant, és egy pillanatra felemelte a borát, mielőtt belekortyolt. A bajusz a folyadékba merült, és borosan bukkant elő a pohárból.

Ez a különleges szabadság annak volt köszönhető, hogy mostanra mindannyian végeztek a vizsgáikkal; június vége volt, hosszú idő után most először lógtak így együtt – mind a hatan – annak ellenére, hogy ugyanabban a városban éltek és ugyanabba az iskolába jártak.

– Nos, igen – akadékoskodott Pip –, kivéve, hogy ez még nem az igazi nyár, mert még maradt egy hónap a suliból. Ráadásul hamarosan be kell adnunk a kutatási vizsgaprojekthez a jelentkezésünket. – Oké, talán még egy kicsit gyakorolhatná a színlelést. Nem tehetett róla; bűntudata támadt, amikor kilépett a házból, mert eszébe jutott, hogy hétvégén tényleg el kellett volna kezdenie dolgozni azon a projekten, még akkor is, ha csak tegnap volt az utolsó vizsgája. Pip Fitz-Amobi nehezen tudott szünetet tartani, és a szabadságot sem érezte különösebben felszabadítónak.

– Édes istenem, tartottál már valaha életedben szabadnapot? – kérdezte Lauren, de a szeme és a hüvelykujja a telefonjához ragadt.

Antnek felcsillant a tekintete.

– Adhatunk házi feladatot, ha attól jobban érzed magad.

– Te már biztos úgyis kiválasztottad a vizsgaprojekted témáját – szólt közbe Cara, megfeledkezve az akcentusáról.

– Még nem – rázta a fejét Pip. És éppen ez volt a gond.

– Ne bassz! – hördült fel Ant gúnyos rémülettel. – Jól vagy? Akarod, hogy hívjuk a mentőket?

Pip felmutatta a középső ujját, és megpöccintette vele a műbajuszt.

– Senki sem nyúlhat a bajuszomhoz – tiltakozott a fiú, és hátraugrott. – Az szent és sérthetetlen. Mellesleg félek, hogy kitépi alóla az igazi bajuszt.

– Na persze, mintha igazi bajuszt növesztenél – kuncogott Lauren, aki még mindig a telefonját bámulta. Tavaly volt egy kérészéletű, kudarcra ítélt románcuk Anttel, ami kábé négy részeg csókra korlátozódott. Újabban szerencsének számított, ha el tudták szakítani Laurent a jelenlegi fiújától, Tomtól, aki kétségtelenül maga is a telefonjához tapadt.

– Nos, akkor, hölgyeim és uraim! – Connor megköszörülte a torkát, és felkapott egy másik borosüveget, meg egy kólát Pipnek. – Ha lennének szívesek követni az ebédlőbe.

– Még én is, az egyszerű szakácsnő? – kérdezte Cara.

– Még te is – mosolygott Connor, és az előszobán keresztül a ház végében lévő étkező felé vezette őket. Még mindig ott volt az a foghíj az ajtókeretben, amit Connor okozott, amikor tizenkét évesen a házban gördeszkázott. Pip ugyan rászólt, hogy ne tegye, de hallgatott rá bárki is valaha?

Amikor Connor kinyitotta az ajtót, a bentről kiszűrődő tompa, nyikorgó hangok dzsesszzenévé tisztultak, a szoba sarkában lapuló hangasszisztens, Alexa jóvoltából. Az étkezőasztalt kinyitották, rajta fehér, ropogósra vasalt abrosz, középen három hosszú, vékony gyertya pislákolt, az oldalukon piros viasz csurgott.

Már meg volt terítve: takarosan sorakoztak az asztalon a tányérok, borospoharak, kések és villák. És minden tányéron apró névtábla. Pip megkereste Celia Bourne nevét. Dora Key – Cara – és Humphrey Todd – Connor – között ült, Anttel szemben.

– Mi lesz a vacsora? – Zach megsimogatta üres tányérját, miközben lehuppant az asztal túloldalán.

– Ja, tényleg! – kapott észbe Cara. – Mit is főztem én, a szakácsnő vacsorára, kedves komornyik úr?

Connor szélesen vigyorgott.

– Azt hiszem, ma este valószínűleg Domino-pizzát főztél, miután rájöttél, hogy ennyi embernek vacsorát készíteni egy gyilkosos detektívjáték szervezése mellett túl megerőltető lenne.

– Á, házhoz szállított pizza, a specialitásom – bólogatott Cara, majd megigazgatta suhogó ruháját, és helyet foglalt.

Pip is elhelyezkedett, és megpillantotta a tányér jobb oldalán heverő füzetet, amire a Kill Joy játékok – Gyilkosság a Remy-udvarházban címet nyomtatták. A neve is rajta állt: Celia Bourne.

– Még senki se nyúljon a szerepkönyvéhez! – förmedt rá Connor, mire Pip gyorsan, megszeppenve visszahúzta a kezét.

Connor a széles ablakok előtt állt. Odakint még világos volt, bár furcsa, rózsásszürke derengés szűrődött be, ahogy súlyos fellegek gyűltek az égre, siettetve az estét. A szél is felerősödött, begörbítette a kert végében álló fák törzsét, és süvítő háttérzajjal töltötte ki a zene réseit.

– Jól van, menjünk sorjában – jelentette be, és felmutatott egy műanyag dobozt. – Kérem a telefonokat.

– Mi van?! – Lauren elborzadt.

– Bizony – mondta Connor, és megrázta a dobozt Zach orra előtt, aki rá se nézett, úgy dobta bele a telefonját. – 1924-et írunk, még nem lehet okostelefonunk. És azt akarom, hogy mindannyian a játékra koncentráljunk.

Ant is bedobta a sajátját, és közben hozzátette:

– Ja, különben egész idő alatt a pasikáddal SMS-eznél.

– Francokat! – tiltakozott Lauren, és duzzogva megvált a becses készülékétől.

A többiek hallgattak; mind ugyanarra gondoltak. És a beállt csendben Pip megesküdött volna, hogy hallott valamit odafentről. Csoszogó léptek neszét. De nem, az nem lehet. Egyedül vannak, Connor megmondta. Biztos csak képzelődik. Vagy csak a szél zörgetett valamit.

Pip fogta a saját telefonját és Caráét, és rátette a halom tetejére.

– Köszönöm – mondta Connor finom meghajlással. Elvitte a műanyag dobozt a szoba végében álló komódhoz, és mint valami cirkuszi mutatványos, látványosan elhelyezte egy fiókban, amit aztán bezárt egy kis kulccsal. Azután fogta a kulcsot, és a radiátor tetejére tette. Pip észrevette, hogy Lauren árgus szemmel figyeli.

– Rendben, szóval mostantól mindenkinek a szerepében kell maradnia – jelentette ki Connor, a kuncogó Anthez intézve a szavait.

– Bizony, én Bobby vagyok – közölte Ant. Majd átkarolta Zach vállát, és hozzátette: – Tesók volnánk, vagy mi a szösz.

Pip végigmérte őket. Ők voltak tehát Celia Bourne unokatestvérei, Ralph és Bobby Remy. Hát, elkényeztetett kölykök.

– Nagyon helyes, uram – biccentett Connor. – De nem tartják különösnek, hogy mindannyian összegyűltünk, hogy megünnepeljük Reginald Remy hetvennegyedik születésnapját, és ő nem jelent meg a vacsorán? – Szünetet tartott, és jelentőségteljesen a szemükbe nézett.

– Ja, hát, különös, annyi szent – ismerte el Cara.

– Egyáltalán nem jellemző a nagybátyámra – tette hozzá Pip.

Zach bólintott.

– Apa sosem szokott késni.

Connor elégedetten mosolygott.

– Nos, itt kell lennie valahol a házban; meg kellene keresnünk.

A többiek tétlenül néztek rá.

– Azt mondtam, hogy meg kellene keresnünk – ismételte Connor.

– Ó, mármint tényleg keresnünk kell? – kérdezte Lauren.

– Igen, itt kell lennie valahol. Váljunk szét, és keressük meg.

Pip felpattant, és a többiekkel együtt kivonult a szobából. Nos, Reginald Remyt nyilvánvalóan épp most gyilkolták meg; elvégre ez egy gyilkosos detektívjáték. De mit is kéne keresniük pontosan? Egy képet a halottról vagy ilyesmit?

Elhaladtak az előszobai szekrény mellett, amire egy papírlap volt ragasztva, rajta a Biliárdszoba állt.

Zach széthúzta a szekrényajtót, és bekukkantott.

– Nincs a biliárdszobában – jelentette ki. – Ahogy a biliárdasztal sincs, ha már itt tartunk.

Cara és Ant tülekedni kezdtek, versengtek, hogy elsőként érjék el a nappali ajtaját, amire a Könyvtár feliratot ragasztották. Pipet azonban a másik irányba húzta a lába, a lépcső felé, Zach pedig a nyomában loholt. Ha valóban hallott valamit, az biztosan az ebédlő fölül jött. De mi lehet az? Egyedül vannak a házban.

Felsiettek a lépcsőn, de odafent szétváltak. Zach tétován elindult Connor hálószobája felé, Pip pedig a másik irányba, abba a szobába, ami közvetlenül az étkező fölött volt. Tudta, hogy ez a helyiség Connor apjának az irodája, de az ajtó szerint ma este Reginald Remy dolgozószobája volt.

Nyikorgott az ajtó, amikor belökte. Sötét volt odabent, a redőnyök kizárták az utolsó esti fénysugarakat is. Lassan hozzászokott a szeme az árnyékokkal teli szobához. Még soha nem járt ebben a szobában, és bizsergő nyugtalanság futott végig a gerincén; beléphet ide egyáltalán?

Pip észrevette a szemközti fal előtt az íróasztal tömör, sötét alakját, és valamit, ami egy kerekes irodai szék lehetett. Valami azonban nem stimmelt. A szék rossz irányba fordult, pont felé. És egy árnyék törte meg a szék tiszta körvonalait. Valami volt abban a székben. Vagy valaki.

Pip érezte, hogy a torkában dobog a szíve, miközben a villanykapcsoló után kaparászott a falon. Végre megtalálta, és lélegzet-visszafojtva felkapcsolta.

A felvillanó sárga fény elűzte az árnyékokat. Pipnek igaza volt; valaki ült a székben. Azután nagyot dobbant a szíve, görcsbe rándult a gyomra, és csak a vért látta.

A rengeteg vért.

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
IM Fell English – SIL Open Font License
Marck Script – SIL Open Font License
Playball – SIL Open Font License
Open Sans – SIL Open Font License
Shadows Into Light – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License