Copyright © Szigeti Kovács Viktor, 2025

© Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Kütsön Nikolett

ISBN: 978-963-566-897-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

„Az ördög elképedve állt, és érezte milyen ocsmány a jóság.
És látá az erényt az ő alakjában.”
(Milton: Elveszett Paradicsom){1}

[I. rész]

1.

1918. NOVEMBER 13.

A ROMLÁS MA éjszaka alkotta meg mesterművét. A rendőrparancsnok, miközben becsukta a vaskos könyvet, nem a fekete kosztümbe öltözött Macbethnére gondolt, hanem arra a fehér gyolcsba bugyolált kislányra, akit valamikor ő tartott a keresztvíz alá, és aki egyike volt annak a hét lánynak, kiket megtalált a szörnyeteg pincéjében. A kinti kiabálás egyre hangosabb lett. Nem tudta tovább elterelni a gondolatait az irománnyal, amit a nejétől kapott ajándékba, mintegy figyelmeztetésképpen, hogy néha ki is kellene kapcsolódnia. A kötetben számos darab volt, köztük vidám, nevettető komédiák is az angolszász mester tollából, de ő mégis a legkomorabbat választotta, mintha csak mágnesként vonzotta volna a rossz. Immár két éve fuldokolt a bűnben, a gonosz tökéletes esszenciája volt ez, olyasvalami, amiről korábban nem is gondolta volna, hogy létezhet. Cinkotán egy személyben ő volt a rendőrség. Korábban két másik ember is dolgozott vele, de miután a község határában pár éve fogolytábor létesült, már csak egyedül látta el a feladatokat, mivel a kollégáit a táborba vezényelték rendfenntartó szolgálatra. Békés hely volt ez, soha nem ártott senki senkinek, még kocsmai verekedésekre sem került sor, amitől oly hangos a közeli Buda és főleg a Tabán névre hallgató mulatónegyed, ahol felfuvalkodott művészek csinálják mindig a bajt, élükön azzal a Krúdy nevű tollforgatóval. Cinkotára azonban szerencsére nem jutott el a pezsgő lárma, a hivatalos papírmunkán kívül nem nagyon akadt dolga, egészen addig, amíg meg nem történt az eset. Az eset, amilyenről korábban még soha senki sem hallott, és pont itt, pont az ő kedves Cinkotáján.

Résnyire elhúzta a nehéz, mindig dohányszagot árasztó függönyt, és kipillantott az ablakon. Az utcákon egyre szaporodtak a piros plakátok. Huszáros tartással feszülő villanypóznák és a reménykedésbe beleroskadt házfalak hirdették, hogy Németország letette a fegyvert, a háború véget ért. A plakátokat kamaszok, de még inkább a serdülőkort el sem ért kölykök ragasztgatták szerte a városban, miközben harisnyás rövidnadrágban futkározva azt kurjongatták, hogy „Vége a háborúnak!”. A gyerekeken kívül szinte mindenkit elvittek az elmúlt egy évben. A frissen hozott leventetörvény értelmében, aki betöltötte a tizenhatot, annak mennie kellett, de aki nem múlt el még hatvanöt, az szintén vonulhatott a keleti frontra. A végén ezekkel a gyerekekkel és aggastyánokkal vívták meg a világ nagy, hősi háborúját. Így csak a suhancok maradtak, hogy körbekiabálják a várost a jó hírrel. A nagy háború véget ért, minden visszatér a régi kerékvágásba. Az asszonyok akkor még azt gondolták, hogy hazatérnek a gyerekeik, újra megkezdődnek a dolgos hétköznapok, és lesz minden, mint volt azelőtt.

Mosoly suhant át az arcán, de nem azért, amiért másoknak. Tudta, hogy elérkezett az ő ideje – meg fogja találni, egyedül a háború rejthette el a hetyke bajszú fiatalembert a szeme elől, a világ újra egyszerű és átlátható lesz. Igaz, nem kis fáradság lesz meggyőzni a fővárosi detektívparancsnokot, hogy hadd folytassa tovább a nyomozást. De bizonyosra vette, hogy barátja és volt iskolatársa meghajlik majd érvei előtt, és ő végre a szörnyeteg nyomába eredhet. Jóval azután találták meg a hordókba rejtett lányok és asszonyok tetemeit, hogy a rém eltűnt a háború zűrzavarában, így ő gyakorlatilag tehetetlen maradt. A fővárosban szinte megszűnt a közigazgatás, a bürokrácia a saját csapdájába esett, a valamikori Monarchia mindent fürkésző monoklija összetört. Az alaposságnak, hogy mindent szemmel akartak tartani, már fél évvel a háború kitörése után az lett a következménye, hogy azt se vette észre a rendszer, ami az orra előtt zajlott. A háborún kívül gyakorlatilag nem lehetett követni semmit. Ha eltűnt egy ember, csak a vállukat vonogatták, hogy nincs erőforrás, nincs pénz, tehetetlenek, ha előkerül, előkerül, ha meg nem, akkor eggyel több kopjafa díszíti majd a háború margóját. A Béla ugyan ez alól is kivétel volt, az első hetekben félszáz nyomozó dolgozott az ügyön, vagy legalábbis tettek úgy, mintha dolgoznának. A sajtó szinte naponta írt az esetről, köztük az a bizonyos Krúdy is, így muszáj volt azt sugallni, hogy a rendőrség a helyzet magaslatán van, és nagy erőkkel zajlik a nyomozás.

A frontvonalról írt beszámolók mellett egészen Görgey haláláig ez a hír szerepelt a legtöbbet az újságokban, de az egész leginkább csak amolyan politikai allűr volt, hogy az ország veszteségeiről eltereljék a figyelmet, és helyette az első sorozatgyilkosra szegeződjön minden tekintet. Még azt a Karinthyt is ideküldték, akinek egész Budapest itta a szavait, a vicceitől pedig hangos volt a földalatti vasút, ám a fiatalember nem sokat törődött a dologgal. A tekintete tele volt ugyan valami különös ragyogással, de úgy tűnt, mintha a szörnyeteg tette egy sokkal nagyobb szörnyűséget juttatott volna az eszébe. „Ezzel az emberrel kezdődött el az új világ” – súgta neki, majd eltette ezüstösen csillogó tollát, és távozott a helyszínről.

– Ha él még egyáltalán – mondta ki hangosan legnagyobb félelmét, miközben visszahúzta a függönyt, és megtömködte a pipáját. Még a nagyapjától kapta az elefántcsont füstölőt, azokból az időkből, amikor a világban rend volt, és szörnyetegek sem rejtőzködtek a Monarchia zongoraszótól hangos, fehérre meszelt házaiban. Biztos, hogy nem halt meg – szívott bele a pipába olyan erővel, mintha perzselő gondolatait próbálná a kiáramló füsttel szétoszlatni. Igaz ugyan, hogy egy szerbiai fogolytáborból visszaküldték Kiss Béla, cinkotai lakos katonaigazolványát, aki harminckilenc éves korában tífuszban elhalálozott, sőt, még a leírás is passzolt rá, de a szíve mélyén tudta, hogy nem az ő embere halt meg. Aki ilyen rémségekre képes, azt nem öli meg a tífusz. Az ilyen rosszabb, mint a tífusz. Az ilyen túlél mindent. A puskagolyó sem végez vele, egyedül az tudja megölni, ha az ereiben rothadó hamisságot valaki az igazság mérgével fertőzi meg. És ez a valaki ő maga lesz, Trauber Adolf rendőrparancsnok.

2.

AZ ELSŐ ÍRÁSOK még 1916-ban jelentek meg rólam. Karinthy Frigyes, azóta tananyaggá lett író publikálta először nyomtatásban a nevemet Az Újság hasábjain. Akár büszke is lehetnék rá, de a költőket igazán soha nem szerettem. A test igazsága nagyobb, mint bármelyik cikornyás versé. Az élettelen hús nem rímel, az ízületek egymáshoz kapcsolódásában nincsen hexameter, a halott tekintet pedig semmiféle történetet nem mesél. Csupán üresen néz, ez a semmibe látás pedig jóval több, mint amit meg lehet fogalmazni. Nincs benne semmi nagyszerű, nem fennkölt és nem romantikus, a tökéletes pontosság ez. A gyilok soha, aki ír, az mindig téved.

Több mint huszonöt év telt el azóta, és engem réges-rég eltemettettek már. Mindenki elfelejtett, kivéve talán szegény kártyapartneremet, aki soha nem hagyott fel a nyomozással, holott hasztalan volt minden próbálkozása. Persze hogy az volt, hiszen mindent csak túlbonyolított. Azt hitte, hogy a világ és ezen belül egy aprócska tett, például egy gyilkosság, megérthető. Talán az is volna, de nem az ő, hanem az én perspektívámból. Ugyanazt a pontot ellenkező irányból szemléltük, az ő gondolkodása arrafelé igyekezett, ahonnan az enyém elindult. A végcélja az én kezdetem volt. Az igazságban, de még Istenben is hitt, ilyen attitűd mellett pedig reménytelen volt a helyzete velem szemben. Néha egyszerűbbek a dolgok, mint gondolnánk. Az igazságot ki kell venni az egyenletből, és máris másként fest a világ matematikája. Trauber erre képtelen volt, így elkapni sem tudott. Ahelyett, hogy engem keresett volna, a tetteimet akarta megérteni, ráadásul személyes ügynek fogta fel az egészet. Azt hitte, róla szól ez a történet, holott rólam szólt.

Akkoriban nagyobb szenzáció voltam, mint az a kibaszott háború, persze csak azért, hogy az emberek az én rémtetteimre figyeljenek ahelyett, hogy a körülöttük összeomló régi világ pusztulását néznék. Mára világossá vált, hogy egészen más időket élünk, mint 1914 előtt, és hogy ami volt, az végleg elveszett. Gyakran mosolygok ezen – önkéntelenül is példája lettem egy új világ születésének, melyben a tetteim eltörpülnek. Néha pedig ugyanezen bosszankodok – amikor kiderült a dolog, az emberek megdöbbentek, hogy ilyesféle borzalom is létezhet. Pár évvel később már csak vállvonogatásra tarthattam számot. De hát, ahogy mondani szokták, így megy ez.

New Yorkban élek, nem szeretem itt az estéket, a hangok alig ülnek el, és reklámok fénye tarkítja a szobám falát. Emlékszem Cinkotára, ott olyan sötét volt az éjszaka, hogy szinte már anyaga volt, kenyérre lehetett kenni, mint a megdermedt pörköltet. Főleg télen volt így, elkondult az utolsó harang, a kutyák még felugattak, mintha csak hideg takarót rántanának a falura, aztán elnémult minden. A csend pedig erősebben vallatja az embert, mint bármi más ezen a világon. Emlékszem, ahogy egyszer csak megállt az idő, és nem mozdultak többet az órák mutatói. A világ új köntösében fészkelődött, és úgy kereste a saját helyét, akár később egy lövészárokban megtébolyodott a Lipót folyosóin. Talán 1911 telét koptatta a világ rongyos bakancsa, amikor a cinkotai barackfám virágba borult, hogy egy újfajta kezdetet hirdessen, pont egy évre rá, hogy a feleségem elköltözött azzal a zenésszel, és hogy Trauber azt mondta nekem, nincsen semmi baj.

Csak ritkán járok ki, leginkább a közeli kis piacra megyek bevásárolni, kenyeret és tejet veszek, egyébként otthon töltöm a napjaimat, és várok. Még nem adtam fel a reményt, hogy összeszedi magát, és egyszer csak bekopog. Ostoba, de kitartó ember, ha másért nem, az utóbbiért mindig becsültem. Megérdemli, hogy még egyszer, utoljára rászedhessem, hiszen már a csalódásra való lehetőség is hasonlatos az irgalomhoz.

3.

1916. MÁJUS 9.

SOHA NEM SZERETTE azokat a könnyű szövetnadrágban és ingben flangáló civileket, akik a nyári forróságra panaszkodtak. Mit tudhattak ők arról, milyen negyven fokban a nehéz egyenruha alatt. Az ember teste összeolvad az izzadsággal, más se jár a fejében, mint hogy mikor veheti le végre az erős posztóból készült durva holmit. Közben pedig a legkülönfélébb helyzetekben kell helytállnia, és a legnagyobb bolondságokat kell rezzenéstelen arccal végighallgatnia.

Május dacára, ami pedig a legkedvesebb hónapja volt, már délelőtt tíz órakor égetett a nap. Ekkor jelent meg nála Krezsinszky Márton, a Kossuth utca 40. szám alatti ház tulajdonosa, és közölte vele a hírt, hogy az albérlőjének, Kiss Bélának a pincéjében egy női holttestet találtak. Hordóba zárva! A szerencsétlen úgy zihált, hogy alig kapott levegőt, miközben kimondta a lehető legnagyobb baromságot, amit csak kedd délelőtt mondani lehetett.

– Parancsnok úr, Kiss Béla bádogos egyik hordójában egy halott nőt találtunk! – Majd elnézést kért, és közölte, hogy nem bírja ezt a nagy meleget, bármilyen illetlenség, ki kell gombolnia az inge felső gombját.

Trauber pár pillanatig nézte a szerencsétlent, miközben arra gondolt, hogy ebben a könnyű ingben normális ember még akkor sem izzadhatna meg, ha éppenséggel fut pár száz métert. Persze, aki elhanyagolja a testét, és ilyen túlsúlyos lesz, még háborús időkben is, nos, az vessen magára. Az utóbbi években nem is lehetett kövér embert látni az utcákon, csak az ilyen pöffeszkedő lakástulajdonosokat, akiknek nincsen más dolguk, mint beszedni havonta egyszer a lakbért, aztán heverészni egész nap.

Évekig rendszeresen együtt kártyázott esténként a Bélával, akiről mindent tudott, és aki mondhatni a legjobb barátja volt. A szegény embernek sok évvel korábban ő maga mondta meg, hogy csalja a felesége. A szerencsétlen fajankó először meg se tudott szólalni, csak elővett egy üveg pálinkát a vitrines szekrényből, és töltött mindkettőjüknek. Jól leitták magukat, és megegyeztek benne, hogy egyetlen nő miatt sem érdemes könnyeket ontani, persze közben Béla el-elsírta magát, hogy márpedig az ő felesége soha nem volt olyan lány. Erre idejön ez a szövetnadrágos, akit soha senki nem szeretett a környéken erőltetett vigyora és kellemetlen természete miatt, majd közli ezt a képtelenséget, aminek nyilván rögvest utána is kellene néznie.

– Lehet, hogy a nagy meleg kissé az eszét is elvette – szólalt meg végül gúnyosan, majd rövid, figyelmeztető csend után folytatta: – Az az ember önként vonult be a háborúba! Ismerem őt is, és a feleségét is, aki most Bécsben él, valami karmesterrel. Miféle halott nőről beszél maga?

– Kérem, Trauber úr, jöjjön velem, és nézze meg maga is a saját szemével! Felbontottuk az egyik hordót, hátha petróleum vagy benzin van benne, de egy halott nőt találtunk. Én, kérem, ilyet még nem láttam soha, de többet nem is akarok.

– Minek magának petróleum?

– Másfél éve nem fizetett lakbért, valamit el kell adjak, hogy a pénzemnél legyek, de kérem szépen, jöjjön velem, és nézze meg maga is!

– Ha nem lesz ott halott, agyoncsapom – mondta szigorúan Trauber, majd egy káromkodást is elmorzsolt a bajusza alatt, miközben komótosan megtömte a pipáját, ezzel is jelezve, hogy egy szavát sem hiszi a másiknak.

A Mészárosból lépteiket szaporázva sétáltak át a Kossuth utcába, ami egyúttal Cinkota központja is volt, működött itt szabó, cipész és egy hentesüzlet is. Miközben némán haladtak egymás mellett, Trauber arra gondolt, hogy amíg a fővárosban naponta változik valami, addig Cinkota olyan, mintha megállt volna benne az idő. Itt nem voltak modern cégérek, az üzletek nem reklámozták magukat, minden a maga egyszerűségében létezett, mintha a 20. század megtorpant volna a község határában. Az is lehet, hogy a muskátlik miatt van az egész – zsörtölődött magában Trauber –, a fő utca minden házának minden ablakában ugyanis muskátlik díszelegtek. Ilyenkor ültették ki őket, áporodott, rothadó földszagot árasztottak, amit csak helyenként szakított meg a virág amúgy is büdöskés, fanyar illata. Az egész utca végtelen egyhangú és lehangoló volt tőlük – legalábbis a nyomozó szerint, hiszen sokan mások pontosan ellenkezőleg gondolták, és nagyon is örültek ezeknek a virágoknak. Legyen bármilyen fanyar szaga is a muskátlinak, a virág az nemcsak virág, de lepke és méhecske is, csupa szépség, csupa zümmögés, csupa élet. Persze a nyomozót az bosszantotta leginkább, amit magának soha nem vallott volna be, hogy csak a község egy kijjebb eső negyedében, a Báthory utcában tudtak házat vásárolni maguknak, és nem itt, a muskátliktól roskadozó gazdag utcákban. Ezek a részek megfizethetetlenek voltak számukra.

Krezsinszky háza előtt, ami szintén még a centrumhoz, vagyis a belvároshoz tartozott, a kúria másik albérlője, Takács Pista topogott, olyan arccal, mint aki tényleg halottat látott.

– Jó napot, parancsnok úr! – köszönt remegő hangon, miközben nagyot szívott a cigarettájából.

– Jó napot! – köszönt a rendőr is, majd elfelejtve a muskátlikat, minden teketóriázás nélkül a lényegre tért: – Mutassák, merre van az a hordó! – Nem akarta az idejét fecsérelni erre a két bolondra, úgy tervezte, hogy délben már hazaindul, és a nap hátralévő részét a lányaival tölti. A napokban nyílt meg a fővárosban a felújított állatkert, állítólag egy igazi tigrist is szereztek, pedig az még Bécsben sem volt, azt akarta megmutatni a lányoknak, és nem titkolta, ő is módfelett kíváncsi volt az ázsiai fenevadra, melyről oly sokat olvasott már. Állítólag nagyobb, mint egy oroszlán, és a bundáját sárgászöld csíkok díszítik. Azt olvasta, hogy mindig lesből kezdi meg a támadást, rendkívül gyors, az áldozata nyakát pedig egyetlen mozdulattal képes kettéroppantani. Ha pedig ezt megtette, úgy dorombol magának, akár egy házi cica.

Szűk falépcső vezetett lefelé, amely minden lépésnél halkan nyikordult egyet alatta, mintha csak nagyanyja régi padlásán járna. A pince kellemes hűvösét azonban csupán pár pillanatig lehetett élvezni, utána mindent betöltő, éktelen bűz következett. Ebben a pillanatban már ő is tudta, hogy itt bizony nagy baj van. Nem volt egy finnyás ember, de a zsebkendőjéért kellett nyúlnia, hogy az orra elé szorítsa. Ahogy kivette a zsebéből, tisztán látta a finom kelmén kirajzolódó monogramját, amit a neje hímezett bele, ettől zavarba jött, és bármilyen elviselhetetlen volt is a rothadásszag, visszadugta a helyére. Egy rendőrparancsnok mégsem mutatkozhat olyan holmival, amilyet csak a gyerekek használnak.

Amit először megpillantott a pince félhomályában, az a szürke bádoghordóból kikandikáló, talán valamikor szőke hajcsomó volt. Egy pillanatra megremegtek a lábai, aztán odalépett a hordóhoz, és az oldalának támasztott piszkavassal letaszította a tetejét, amit láthatólag a fiúk raktak vissza hirtelen döbbenetükben. Bizonyára azért, hogy ne is lássák azt, ami ott bent van. Ha Krezsinszky petróleumot keresett, akkor hiába jött, ugyanis a holttest, ami talán egy középkorú nőé lehetett, vagy valamiféle olajos vízben, vagy a saját rothadó levében úszott. Az idő annyira felpuffasztotta és eltorzította a nő arcát, hogy a korát illetően bizonyosat nem mert volna mondani. Ami kétségen felül állt, hogy rég bezárták a tartályba, mert a nyakában lévő vékony kötél is erősen foszlásnak indult. Először azt hitte, valamiféle nyaklánc, csak egy pillanattal később ötlött fel benne, hogy madzag lesz az, amivel megfojtották.

– Mi a fene történt itt?! – mondta ki hangosan a gondolatát, aztán öklendezni kezdett. Ismét a zsebkendőjéért nyúlt, de ezúttal már az arcánál is hagyta a monogramos textildarabot. Támolyogva ment vissza a lépcsőn, azonban mielőtt felért, ismét megállt egy pillanatra, hogy erőt gyűjtsön.

– Na, menjen, Marcikám, fusson még egyet, és telefonozzon a postáról a fővárosi rendőrkapitányságra, hogy küldjenek gyorsan embereket. Maga meg segítsen, van itt még hat másik hordó is – nézett a másikra.

Az orrukat facsaró bűz és a gyomrukat mardosó félelem olyan erős volt, hogy több hordót nem feszítettek fel a pincében, hanem inkább egyesével fölráncigálták őket a szűk lépcsőkön az udvarra. Bár mindketten jó erőben voltak, nehezen ment a munka, úgy tűnt, mindegyik hordó tele van, és nyomhatnak fejenként vagy másfél mázsát. Nem volt az összes egyforma, voltak nagyobbak és kisebbek is, de a súlya azért megvolt mindegyiknek. Miközben az egyik könnyebbet vonszolták felfelé a lépcsőn, Pista, aki az a típusú ember volt, aki nem tudja eldönteni, attól fél-e jobban, hogy kérdezzen, vagy attól, hogy ne, végül kibökte:

– Trauber úr, maga ismerte a Kiss urat, ugye? Ide járt hozzá kártyázni, nem?

– De!

– Kiss úr követte el ezt a borzalmat?

– Honnan tudhatnám én azt? De nem gondolnám. Nem! – csóválta meg a fejét. – Béla nem ilyen ember.

– Csak mert arra gondoltam, hogy két éve se szó, se beszéd, önként vonult be a frontra, pedig már túl van a koron, nem hívták volna be. Akkor lehet, hogy az azért volt, mert akkor már menekült?

– Mit tudom én, Takács, még az is lehet, de inkább fogja rendesen azt a hordót, és húzza, mielőtt leejtjük. Egyelőre azt sem tudjuk, mi van a többiben. Remélem, csak petróleum.

Jó két órába telt, mire felvitték az összeset az udvarra, közben visszaért Krezsinszky is, de az nem tudott segíteni, úgy kimerítette a nagy rohangálás. Leült egy kőre, és csak bámult maga elé izzadva, miközben két másik gombját is kioldotta, hogy szinte már a fél mellkasa kilátszott.

Valamivel elmúlt dél, a nap úgy szikrázott a hat bádoghordón, akárha csak tükörre világított volna. A vakító ragyogás felperzselte az udvart, mindhárman a fényárban álltak, mintha csak egy hatalmas glória közepén kuksoltak volna elveszettül.

– Nem nyitja ki a többit, rendőr uram? – szólalt meg félelemmel vegyes lemondással a hangjában Krezsinszky.

– Nem. Megvárjuk a fővárosiakat. De ne aggódjon, nem lesz itt több holttest – mondta inkább magának, azzal megtömte a pipáját, és rágyújtott.

Még vagy másfél órát tébláboltak szótlanul, egyik pipáról meg cigarettáról a másikra gyújtva, mire egy automobilon megérkezett végre a három rendőrtiszt, és egy újságíró is, akinek hivatalból kellett ott lennie. Úgy hívták, hogy Karinthy Frigyes, középmagas, gubancos hajú, mosolygós szemű gyerek volt, de nem látszott rajta túlzott érdeklődés, pedig biztosan közölték vele is, hogy miért kell Cinkotára utaznia.

– Szervusz, Adolf – lépett oda hozzá az egyik rendőr, aki nyilvánvalóan rangjában a másik három fölött állt. Erős bajusza úgy dagadt az orra alatt, mint valami egészséges fűcsomó. A többiekkel ellentétben nem dohányzott, aggódásnak pedig nyoma sem volt az arcán. – Hát mi történt itt?

– Nézd meg magad! Lent van a pincében, azt nem hoztuk föl.

A dr. Nagy Károly nevű detektívfőnök lebattyogott hát a pincébe, miközben a többiek fönt várakoztak. A másik két rendőr, talán csak hogy úgy tűnjön, csinálnak valamit, faggatni kezdte a szerencsétlen Krezsinszkyt, hogy ő telefonozott-e a parancsnokságra, kicsoda is valójában, és hogyan bukkant rá az áldozatra. Az meg elmondta szépen sorjában mindazt, amit egyszer már Traubernek délelőtt elmesélt.

– Sárközy, Csiszár, hozzák föl azt is – szólt oda dr. Nagy nekik, amikor ismét megjelent a lépcsőn. Tauber felé fordult, de egy pillanatig még hallgatott. – Milyen világ lett itt, Adolf? Tíz évvel ezelőtt gondoltad volna, hogy hullát találsz hordóba zárva? Az emberből farkas lett, én mondom neked. Odakint széttépik egymást a népek, itt meg megőrülnek az emberek.

– Ez már a világvége, uram, közeledik az utolsó ítélet – szólalt meg a hátuk mögött kéretlenül, suttogó hangon Krezsinszky.

A másik két rendőr öklendezve felért az utolsó hordóval is, melynek tartalmát félig magukra borogatták a szerencsétlenek. Mindenesetre így már mind a hét bádog ott állt az udvar közepén, olyan némaságban, mintha maga az igazság lenne beléjük zárva.

– Nyissák ki a többit is! – adta ki a parancsot a detektívfőnök, aki Trauberrel együtt végezte annak idején, a boldog békeidőkben, a csendőriskolát, hogy később majd az új szolgálathoz csatlakozzanak. Ha tudják, hogy egyszer majd ezen az udvaron fognak együtt állni, és azt kell látniuk, amit, talán el sem kezdik az egészet.

Mind a hét hordó kinyílt, és mindegyikben egy-egy nő felpüffedt holtteste hevert összegémberedve. Volt köztük szőke, vörös és barna, a legfiatalabb talán húszéves sem lehetett, a legidősebb pedig ötven körül járhatott. A rendőrök nem találkoztak még hasonlóval, talán a világon se volt még hasonló. Dr. Nagy csupán a harmadik detektívfőnök volt a rendőrség 1896-os megalakulása óta a kötelékben, és bár az elődje, a méltán elismert és tisztelt Krecsányi Kálmán lefektette a detektívmunka legfontosabb alappilléreit, az ilyen helyzetre nem volt protokoll. Lévén, ilyen helyzet sem volt még soha. A rendőrök tehát nem tudták, hogyan kell viselkedniük, milyen szabályok mentén kell végezniük a dolgukat. Talán úgy voltak vele, hogy el se hiszik, amit látnak; egyedül a mosolygó szemű, hallgatag Karinthy írogatott valamit a füzetébe.

– Ne jegyzeteljen olyan buzgón, fiam, amit ma itt látott, az semmilyen újságban nem jelenhet meg, megértette? – szólt oda neki dr. Nagy. – Odakint a fiaink harcolnak a Monarchiáért, az embereknek nem kell megtudniuk, hogy idehaza ilyen ocsmányságok történnek – fogta suttogóra kissé teátrálisan.

A nap továbbra is perzselte a cinkotai udvart, és a százéves fenyők tetején a rigók pont olyan merészen feleseltek egymással, mint tegnap ilyenkor. A ház falánál pár macska heverészett, mintha csak árnyékot keresnének, de Trauber a gyomrában érezte, hogy ezek vacsorára gyülekeznek. Pont olyanok, mint aki ezt tette – gondolta magában.

A két szerencsétlen, Sárközy meg a Csiszár egyenként kivette a testeket a hordókból. Próbálták úgy fogni a tetemeket, hogy lehetőleg azok ne érintkezzenek a ruhájukkal, de ez gyakorlatilag lehetetlen volt. Mintha mindegyiken csúszós nyák lett volna, folyton csúszkáltak a kezeik közt, akár a hal, így hol a lábukkal, hol a mellkasukra fektetve támasztották meg őket, hogy aztán végre a vászonra rakják a testeket. Az egyik nőn valamiért rajta maradt a ruha, vele könnyebben boldogultak, de a többivel ugyancsak megszenvedtek. Csiszár volt az alacsonyabb, neki rosszabb dolga volt, nem tudta kellőképpen eltartani magától a sikamlóssá vált hullákat, így még az arca is olyan lett. Valószínűleg a munka végére azt is megbánta, hogy megszületett. Dr. Nagy látszólagos türelemmel szemlélte őket, aztán amikor az utolsó áldozat is a földre került, megszólalt:

– Maguk meg jöjjenek már, és jól nézzék meg őket! Ismerik valamelyiket? – Krezsinszky és Takács, bár látszott rajtuk, sok kedvük nincs a dologhoz, odabattyogtak, és tüzetesen elkezdték vizsgálni a püffedt, félig rohadásnak indult holttesteket. Nem sokáig kellett azonban nézelődniük, hiszen mindketten találkoztak már Béla feleségével, Pesadik Júliával, akire torzult arca ellenére is rögtön ráismertek. Pista, miután kimondta az asszony nevét, a szájához kapott, majd öklendezve a ház sarkához rohant. Trauber azonban nem mozdult a téglákkal megrakott talicska mellől, ahol állt. Olyan mozdulatlan maradt, mint a szemközti fenyők, mintha csak a Jóisten teremtette volna oda, annak az udvarnak a szélére.

– Adolf! Te is gyere! – szólt oda neki a parancsnok.

Trauber egy darabig kotorászott a zsebében, majd elővette a pipáját, s a két ujja között tartva mutatott oda az egyik lányra:

– Az ott Katus, az unokahúgom.

4.

1911 TELÉN JÖTT vissza hozzám a feleségem. Öt órakor már sötét volt, az utcákon tompa fények. A verandán cigarettáztam, még nem láttam, de a hó recsegéséből tudtam, ő közeledik. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a lépéseiben bűntudat lenne, de a hó az nem hazudik, azért jött vissza, mert kidobta a zenész. A hold fénye átvezette a fagytól gyötört barackfa alatt, majd tovább az udvaron, egészen a tornácig. Kezében piros ridikül volt, amit biztosan nem tőlem kapott. Viszont a barna szövetkabátja most is úgy feszült rajta, mint az évek, amiket együtt voltunk kénytelenek eltölteni.

Nem szerelemből nősültem, nem tudom, hogy az mit jelent. A környezetemben már mindenki házasságban élt, amikor anyám azt mondta, lassan ideje lenne találnom valakit, mert ő hamarosan meghal. Anyámnak hívom, holott csak a nevelőm volt. Három hónapos voltam, amikor hozzá kerültem, az igazi anyám cselédasszony volt, napi tizennyolc órát dolgozott, nem tudta a gondomat viselni. Ennél, a másiknál soha semmiben nem szenvedtem hiányt, még taníttatott is, ami akkoriban nem jutott osztályrészül bárkinek. Minden második héten könyvet kaptam tőle, hogy olvassak, hiszen az csak a hasznomra válhat, és ebben is igaza volt. Mindenesetre olyan tisztességben nevelkedtem, hogy amit mondott, azt megtartottam, miután ő meghalt, ez a tisztesség is elment vele.

Nem volt nehéz lányt találnom, többhöz is jártam egyszerre. Végül azért választottam Júliát, mert mindig lakkozta a körmét, és ez valahogy igazán nőiessé tette. Jó volt nézni, ahogy megfogta vele a dolgokat, ahogy nyúlt ezért vagy azért. Akkor is ki volt festve, amikor megérkezett, és csak ennyit mondott:

– Visszajöttem.

– Miért? – kérdeztem kurtán. Téblábolt pár pillanatig, aztán úgy bökte ki a választ, mintha fogóval húznák ki belőle.

– Mert rájöttem, hogy csak téged szeretlek. Soha senki mást. Meg tudsz nekem bocsátani?

Láttam rajta, hogy fázik, próbált ugyan nem remegni, de a kezében a táska elárulta, hogy egyszerre kínozza a hideg és az idegesség. Soha senkinek nem kellett még megbocsátanom, nem is hiszem, hogy van megbocsátás. Ez csak egy hazug szó, amit azok az emberek használnak, akik abba is beletörődnek, amibe nem kéne, akik folyvást önmagukat árulják el. Mindegy volt, hogy itt van-e, vagy sem. Amikor elment, az is mindegy volt, Trauber előtt eljátszottam, hogy szenvedek és fojtogatnak a könnyek, az meg persze el is hitte, pedig csak nem akartam, hogy furcsán nézzen rám a cinkotai rendőrség feje. Errefelé ugyanis olyan volt az ember, hogy ha elhagyta a felesége, akkor vagy bőgött, vagy leitta magát, vagy mindkettőt csinálta egyszerre. Néztem a feleségemet, és hagytam, hadd kínozza még egy kicsit a hideg. A csendben erősebben harap az ember bőrébe a fagy, mintha kiszolgáltatottabbá válna, a cinkotai tél pedig kegyetlen jószág, nem kíméli azt, aki egyedül van, vagy akit bűntudat gyötör.

– Most már mindegy – mondtam végül neki –, gyere be, mert megfázol, van krumplileves, az majd felmelegít.

Miközben evett, beszélgetni próbált velem, nem tudom, hogy a vicces, vagy a szánalmas-e a jó szó erre. Kérdezgetett, én meg válaszoltam, elmondtam, hogy kevés a munka, leginkább ereszeket javítok, hordó nem kell most senkinek. Elmondtam neki azt is, hogy szerencsémre Batthyány Ilona grófnő is alkalmazott, csinálnom kellett neki egy szökőkutat. Azt azonban már nem árultam el, hogy annyi pénzt kaptam érte, hogy akár egy évig se kell dolgoznom. Jóllehet a bádogangyalkák tényleg mesterien sikerültek, úgy hullott rájuk a vízpermet, mintha valóban az örökéletet hirdetnék a szivárványos napsütésben.

Hamar kifogyott a kérdésekből, és csend lett. Tudtam, hogy kellemetlen neki a hallgatás, de én nem kérdeztem tőle, nem könnyítettem a lelkén, hogy mesélhessen Bihari Pálról, a szeretőjéről. Amióta elment, nem voltam nővel, az pedig, hogy egy másik férfi fogdosta, másnak a péniszét vette a szájába, felizgatott. Hátulról beletúrtam a szőke göndör hajába, és magam felé húztam, a kanálból rálöttyent a leves a fehér ingére. Hagyta, tudtam, azt tehetek vele, amit akarok, most nem fog nemet mondani semmire. Mintha a bűnre bocsánat lenne az alázatosság. Istenben nem hiszek, de régen eljártam vele a templomba, tudtam, mi történik most: égeti a szégyene, mert megcsalta a férjét. Pedig miért is ne csalt volna meg? Gyönyörű volt, és tizenöt évvel fiatalabb nálam, ráadásul soha nem kapott tőlem sem odafigyelést, sem gyengédséget.

Fölállítottam a székről, és magam felé fordítottam. Pontosan tudta, hogy mit akarok. Éreztem, ahogy a fenekébe vág az asztal lapja. Benyúltam a virágmintás szoknyája alá. Megkönnyebbülés volt a szemében, mintha csak sóhajtott volna egyet, hogy ezzel vége, minden rendben van. Ott folytatjuk, ahol abbahagytuk. Meg is döbbent, amikor utána közöltem, hogy a vendégszobában ágyazok meg neki. Nem mondott semmit, de megrándult az arca, nyilván azt gondolta, hogy minden rendben van, a bűne megbocsátást nyert. Soha nem értettem, hogy az együtt hálás miért változtatja meg az emberek fejében a dolgokat. Összefekszenek, és utána minden más lesz. Két idegen megy be az ágyba, aztán úgy kelnek ki onnan, mintha a másik minden titkát ismernék, mintha legalábbis együtt nőttek volna fel, mintha a koitusz múltat tudna adni az embernek. De a feleségem ezektől is sokkal rosszabb volt, ő azt hitte, hogy azért, mert széttette a lábát, a múlt meg sem történt. Olyan ártatlanul bambult maga elé, mint egy elhagyott kutya, nem értette, mi történik vele. Néztem és undorodtam.

Hajnali három körül ébredtem fel, kint ismét elkezdett havazni. A hópelyhek részvéttelenül hulltak a koszos udvarra. Egy-egy pihe fennakadt a barackfa fehéren ragyogó virágain. Éjszaka nyílhatott ki. A tél dacára! Hasonlót még nem láttam, de egy picit emlékeztetett az álmomra, melyből felriadtam. Egy nagy tükör előtt állok, nem magamat látom benne, hanem átlátok rajta. A tükör mögött fekete folyosó van, ami kanyarogni kezd jobbra, balra, megint jobbra, kettéválik, majd négyfelé oszlik, mindegyik út folytatódik tovább, szétválnak azok is, míg az egész egymásba nem fonódik. Egy labirintus. Valahogy egyszerre tudtam látni az egészet, a közepén egy ember ült, egyszerre voltam én és valaki egészen más.

A feleségem nem szenvedett. Álmában öltem meg. Föl sem ébredt, csak roppant egyet a nyaka. Gyerekkoromban, amikor nyulat vágtunk, meg kellett fogni a hátsó két lábát és a fejét, aztán erősen meghúzni, mintha csak ketté akarnánk tépni. A nyak csigolyái finoman elváltak egymástól, és már vége is volt. A feleségem nyakának is pont ilyen volt a hangja, amikor rászorítottam a matrózcsomót. Olyan finoman lépett át a halálba, ahogy a hópelyhek értek földet az udvaron. Nem lett semmi baja.

5.

MIKÖZBEN A HALOTTAKAT FEHÉR vászonba bugyolálták, felébredt a szél a naplementében, és úgy tépdeste a testeken a ruhát, mintha csak a halált akarná lerántani róluk. Miután Trauber valamelyest megnyugodott, és kiment a kezéből a remegés, kijelentette a detektívfőnöknek, hogy ő akarja vezetni a nyomozást. Dr. Nagy jól ismerte Traubert, sőt kedvelte is, de tudta, a kérése ostobaság. Megbántani azonban nem akarta, így közölte az elhatározását, miszerint Cinkotán ő lesz a nyomozás vezetője, de mindenről be kell számolnia neki, mint a felettesének, aki Budapesten tartja kezében a szálakat. Trauber nem ellenkezett, egyelőre ez is megfelelt neki. A beszélgetést lezárandó, dr. Nagy csendben még hozzátette:

– Amíg tart a háború, sok mindent nem fogunk tudni csinálni. Lehetetlen bármit is elintézni, a feje tetején áll a világ. Pestről két év alatt huszonhét ember tűnt el, tudod, mennyit találtunk meg? Egyet sem. Sőt, neked megmondom, keresni se nagyon kerestük őket, mert nem volt rá lehetőségünk, és egy darabig nem is lesz. Letudjuk azzal, hogy Amerikába vándoroltak, most ez a divat, aki teheti, fogja magát, és akár papírok nélkül is elmenekül a tengeren túlra, nekünk meg egyéb dolgaink vannak. Folyamatosan fosztogatják a vöröskeresztes kocsikat, akadozik a segélyszállítás, az emberek éheznek, és aki éhes, az egyszer dühös is lesz. Ráadásul annyi lett a városban a csaló, mint a pelyva, azokra is figyelni kéne, no meg nyakunkon a román, itt is háború van ám, Adolf, még ha a te Cinkotádról nem is látszik, pénz és ember meg nincsen semmire.

– Én a Bélát megtalálom, és felakasztatom! – mondta Trauber, mintha meg se hallotta volna a másikat.

– Lehet, már rég meghalt a fronton.

– Az ilyen nem hal meg.

A Karinthy nevű újságíró továbbra is csendesen állt, nem kérdezett senkitől semmit, mintha már mindent tudna az ügy részleteiről, amiből újságcikket kell írnia.

– Valamit mégis muszáj írnia ebből. De nem azt, amit látott, annál sokkal finomabban! Arra legyen kidomborítva a cikk, hogy a lányok ne álljanak szóba idegenekkel, vagy ha lehet, maradjanak otthon. Maga az író, majd kitalálja, de csak egy nőt említsen, és ne írja meg, hogy egy hordóban találtunk rá, legyen annyi elég, hogy megfojtották. Vagy várjon csak! – A főfelügyelő rövid szünetet tartott, mint aki maga sem örül a mondandójának. – Ez így nem lesz jó. Írja meg mégis, hogy mit látott, és írja meg, hogy 11-én lesz a boncolás a cinkotai ravatalozóban, akinek van eltűnt fiatal nőrokona, idejöhet, hátha a többi lányt is sikerül azonosítani. Adolf! – fordult a kollégája felé, akinek szemlátomást nem tetszett a dolog. – Te meg holnap kidoboltatod ugyanezt. Reggel kilenc órára iderendelek valakit a kriminalisztikáról, de azt is doboltasd ki, hogy aki csak bámészkodni jön, megbüntetjük!

– Van valami kérdése? – fordult ismét a fiatal újságíróhoz a detektívfőnök.

– Nincsen, uram. Pontosabban egy mégis volna – tette hozzá rövid habozás után Karinthy. – Olyan ügyesen vették ki a testeket a hordókból, mintha egész életükben ezt csinálták volna. Gyakorlott kéz munkájára vall ez a precizitás. Tehát a kérdésem az lenne, gyakorta van hasonlóval dolguk?

– Na, menjen a picsába, fiam!

Este lett, mire elszállították a ravatalozóba a holttesteket, és újra üres maradt az udvar. Trauber egyedül sétált hazafelé, és azon gondolkodott, hogyan mondja meg a feleségének, hogy Katus meghalt. Már évekkel ezelőtt felköltözött Pestre dolgozni, és azt gondolták, minden rendben van vele. Igaz, egy ideje feléjük se nézett, de úgy voltak vele, hogy a sok tanulás mellett nincsen ideje a rokonlátogatásra. Csendes, jószívű, már-már visszahúzódó lány volt, Trauber el sem tudta képzelni, hogyan történhetett meg ez a dolog. Ekkor nyilallt belé a felismerés, olyan erősen, hogy ijedtében megtorpant, és levegő után kellett kapnia. Hiszen közvetve ő okozta a lány halálát! Ő mutatta be őket egymásnak! Miután Bélát elhagyta a neje, egyszer meghívta magukhoz vacsorára, és Katus is ott volt, titkon még bízott is benne, hogy összekeverednek.

Sőt, jutottak eszébe a régi emlékek, de bár ne jutottak volna! Nem sokkal később meg akarta ajándékozni az unokahúgát egy akváriummal, és a Bélát kérte meg, hogy készítse el, mert a bádogos az ilyen finom munkákhoz is értett. A Béla meg nem pénzt, hanem azt kérte cserébe, hogy küldje már el hozzá a kertésztanonc Katust, nézzen rá a beteg barackfájára, és ő ezt örömmel meg is tette, a lányt pedig azóta nem látták. Én vagyok a gyilkosa, morogta maga elé gyötrő önsajnálattal, aztán úgy összeugrott a gyomra, mintha csak a saját akasztására menne, mert a zsigerei mélyén érezte, hogy neki is járna abból a kötélből, ami a kártyapartnerét megilleti.

Okos gyerek a Béla, az biztos, szőtte tovább a gondolatait, kártyában nem lehetett megverni, mert az összes lapot a fejében tartotta. Tudta jól, a háború el fogja rejteni, de csak vége lesz egyszer ennek a szarnak is, köpött ki dühében a poros járdaszélre. Egy macska nagyot nyávogva eliramlott előtte a sötétben, mintha legalábbis attól tartana, hogy ő lesz a férfi haragjának következő áldozata. És ha a háború véget ér, akkor a Béla is előkerül, mert én előkerítem, ha eddig élek is! Az elefántcsont pipa roppant egyet a zsebében. Észre se vette, olyan erősen szorította, hogy majdnem összetörte. Ettől egy kicsit magához tért. Izzadt tenyerével beletúrt a hajába, ami történt, megtörtént, ezen már nem segíthet, de ha összeszedi magát, akkor talán tényleg megtalálhatja. Ő se buta gyerek, a tettest pedig jól ismeri, a világ pedig nem olyan nagy, gondolta.

Az utcák üresek voltak, mindenkit elvittek a háborúba, a lámpák tompa fénye pedig olyan ragacsos sárgán világította meg előtte az utat, mintha éppen a poklon kellene keresztülvágni. Rendőr létére meglehetősen érzékeny ember volt ez a Trauber, és most szinte a csontjai is vacogni kezdtek, ahogy fokozatosan döbbent rá, hogy mit is látott ma. Az az ember hét nőt ölt meg az orruk előtt, és erről ők semmit sem tudtak. Kártyázni jártam hozzá esténként! – kiáltott fel ismét magában, és egy pillanatra újra meg kellett állnia a langyos sötétben. Itt élt köztünk az ördög, mi pedig észre sem vettük az utcákon sétálgató gonoszt. A világ megőrült, Ypresnél már gázzal támadnak, cikáztak a gondolatai. Elmesélték neki, hogy először kifolyik az ember szeme, csak utána robban szét a tüdő. Így harcolnak manapság, és mibe van zárva az a kibaszott sárga gáz? Bádoghordókba! Mintha csak ez a cinkotai rém rendezné azt is. De a rosszabb, a legrosszabb, hogy Isten is benne van a dologban, vagy ha nincs, akkor elment, és átadta helyét az ördögnek. Mert miután kinyitják a hordókat – a barátjától tudta ezt is, újság ilyet nem ír meg –, akkor arra száll a gáz, amerre a szél fújja, és nincsen olyan szélismerő, aki meg tudná mondani, mikor fordul meg a gyilkos áramlat, és kezdi fújni a mérget a másik irányba. Az ember saját pofájába, hogy rohadjon le az is. Ha pedig esik, akkor a gáz savvá alakul, és lemarja a csontról a húst, de úgy, hogy a szerencsétlen katona a saját levébe fullad bele. Mint a Béla női. Mint Katus!

– Hát micsoda világ ez? – dörmögte, majd belerúgott az orra előtt heverő kőbe.

Akárhogy igyekezett, nem tudta megérteni, még csak a közelébe se tudott jutni, hogy miért tesz valaki ilyet, ráadásul egy olyan ember, akit a barátjának hitt. Kedves, jóindulatú szemei voltak, és még akkor se lett dühös, amikor a neje elhagyta, még csak nem is csapott az asztalra, hát hogyan tud az ilyen ölni? A gyilkoláshoz harag kell, vagy legalábbis kellett valamikor. Elkezdődött valami szörnyűséges, döbbent rá, és addig ismeretlen rettegés kerítette hatalmába. A gyomrában érezte a félelmet, olyannyira, hogy nem is hazafelé vette az irányt, hanem betért inni egyet a közeli, Arankához címzett csehóba. A füstös kócerájban csak pár öreg lézengett, de azok is rögtön elhallgattak, amikor meglátták a rendőrparancsnokot, aki egyébként nem szokott bejárni hozzájuk. Először azt hitték, valaki számon lesz kérve valami ismeretlen bűn miatt, de amikor kikérte magának a három deci vöröset, és csendben iszogatni kezdte a sarokban, a többiek is megnyugodtak, és újra elkezdődött a csevegés.

6.

EL IS TEMETHETTEM volna, de mindig olyan ember voltam, aki csak annyit kockáztat, amennyit muszáj. Elkocsizni a testével a határba veszélyes, feltűnhetett volna az embereknek, hogy ugyan miért megyek én arra, amerre sosem járok. A kertben sem jó ötlet elásni, mert itt Cinkotán mindig figyelnek a szomszédok. Viszont volt a pincémben hét hordóm, még évekkel azelőtt készítettem őket egy Taniszló nevű embernek, de végül nem jött értük, így rajtam maradtak. Azt gondoltam, ha abba teszem a testet, és jól lehegesztem, akkor nem lesz semmi szaga, aztán azt szállítom el majd alkalomadtán, az feltűnni nem fog senkinek, ha már bádogos volnék. A pincébe észrevétlenül a házból is le lehetett jutni, így tökéletes megoldás volt. A mai napig emlékszem, ahogy felemelem a testét, a feleségem volt az első, így nála tapasztaltam meg, hogy a halott hús nehezebb, mint az élő. A halál olyan, mintha ólmot fecskendeznének az ember bőre alá, tehetetlen és feszes lesz mindene, ami korábban könnyű és virgonc volt. Mintha csak egy fél marhát kellett volna megemelnem egy jégveremben, nem engedelmeskedett a teste. Csodálatos érzés volt, hogy milyen dacos is a halál, és hogy az ember nem csak hús. A feleségem matériája igyekezett ellenállni minden erőlködésemnek, amitől különös jókedv kerített hatalmába. Csibész, gondoltam, és tovább erőlködtem.

Miközben küszködtem vele, eszembe jutott, amikor egyszer örömében ugrált az ágyon, majdnem a plafont verte a feje búbja. Olyan volt, mint egy gyerek, vagy még az is volt. Csipkés hálóinget kapott tőlem, ennek örült annyira. Ez még a legelején volt, azt hiszem, soha nem szeretett úgy, mint akkor. Sok igazság van a halálban, mindennek visszaadja a valódi súlyát, az élet könnyű illúziója nem tudja többé becsapni a húst. Amikor végre elértem vele a lépcső alját, a pókhálós sarokban megpillantottam a mázsát. El is feledkeztem róla, hogy ott van, mert rég nem készítettem már hordót senkinek. Azért kell a hordóhoz a mázsa, hogy ne spórolja ki a bádogos a fémet az anyagból. Sokan megteszik, könnyű pénz, mert a fém az érték, akár kétszer annyit is kereshet így az ember. Valamikor 1868 után szaporodtak meg a szakmában az ilyen sarlatánok, szegénység volt. Spórolni az anyaggal pedig egyszerű, többet keres az ember, kevesebb beruházással. Azóta mérik le a hordókat, hogy benne van-e az a fém, amiért a pénzt kifizeti a vevő, mert ha nincs, akkor a hordó semmire se való. Nem mintha nem lehetne könnyen becsapni a fémet is, egy hegesztés itt-ott, és máris nagyobb a súly. Julis folyton kicsúszott a kezeim közül, a kutya meg csak ugatott kint. Majdnem elestem, de sikerült megtartanom az egyensúlyom. Ismét ránéztem a koszos mérlegre, és belém hasított a felismerés, hogy újra meg kell tennem. Valaki idegennel. Furcsa érzés volt, nehezebbnek és nagyobbnak is éreztem magam, mintha több lettem volna. Isten vajon elfogyott vagy kikerekedett a teremtésben?

Szerencsés időszak volt, akkoriban egyszerűbb volt gyilkolni, mint marhahúst venni a hentesnél. Sokan váltak abban az időben jómódú polgárrá, elsősorban azok, akik különböző hivatalokban intézték a Monarchia ügyes-bajos dolgait, ők akkor és olyan húst vettek, amilyet csak akartak. De a többség nem így volt vele, nekem se telt mindig finom falatokra. A parasztvilágból ömlöttek a lányok Budapestre, hogy cselédnek álljanak ezeknél a feltörekvő polgároknál. Otthon nem volt pénz eltartani őket, máshogy boldogulni meg nem lehetett, hacsak nem volt annyi összekuporgatott pénzük, hogy hajóra szálljanak, és Amerika felé vegyék az irányt. A többségnek azonban nem volt, ezek jobb híján cselédnek szegődtek – egész napos robot szinte a semmiért. Pár év szolgálás után a fiatal nők úgy néztek ki, mintha vénasszonyok lettek volna. Mindegyik ki akart törni a sanyarúságból, lehetőségük pedig csak egy volt: a házasság.

7.

KARINTHY ÜGYESEN MEGÍRTA a cikket, Budapestről több százan érkeztek a boncolásra, dr. Nagy detektívfőnök azonban elszámolta magát, a többség mégiscsak bámészkodni jött, és nem azért, mert egy szerettét kereste. Trauber is kidoboltatta Cinkotán az eseményt, a fél falu meg is jelent a temetőben, a legtöbbjük szintén csak nézelődni, a jól beígért büntetéssel nem igazán foglalkoztak, ami persze el is maradt. Láthatólag az emberek többsége nagyon megörült neki, hogy nem ő, és nem is valamely rokona fekszik a ravatalozóban. De a legfontosabb az volt, hogy végre a fronton kívül is volt miről beszélgetni. Az egész valamiféle vásári mulatságra emlékeztetett. Sok ismeretlen együtt indult vissza a temetőből a közeli kocsmát is útba ejtve, hogy megvitassák az esetet, ami hirtelen mindenkinek a személyes tragédiája lett. A cinkotai italmérésnek jött legjobban az egész felhajtás, álló nap folyamatosan pörögtek a poharak, a csapos pedig egyhavi pénzét kereste meg aznap.

A legnagyobb döbbenetet, amely többekből hisztériás rohamot váltott ki, a látvány okozta. Kenyeres Béla egyetemi tanár vezette a boncolást, és kénytelen volt beismerni, hogy ilyennel még ő sem találkozott. Az oxigénhiányos bádogkoporsókban levegő hiányában egy idő után megszűnt a bomlás, a testek viszonylag épségben maradtak, éppen csak finom nyákot eresztettek. Viszont, hogy nemrég ismét levegőt kaptak, a folyamat mérhetetlenül felgyorsult, a tetemek először megfőtt birsalma színűvé váltak, majd a haj kihullott, végül folyósodni kezdett az egész tetem. Az egyik holttest különösen rakoncátlanul viselkedett, a bámészkodók előtt barnult be pár röpke perc alatt, mintha csak egy láthatatlan piktor kezdte volna el festegetni a romlás gyomorforgató színeivel. Vagy mintha tényleg mutatványos volna, és egy bűvésztrükköt adna elő holtában a közönségnek. Aztán amikor az ismeretlen nő hajába belekapott egy könnyű szellő, és a szálak úgy repültek tova a fejtetőről, mint ahogy a cserbóka virágát fújják el a gyerekek, sokaknál betelt a pohár. Többen maguk elé okádtak, mások hisztérikusan elrohantak, és az egész szerencsétlen, bámészkodó tömegre különös, nyomasztó érzés ereszkedett. A többi tetem se mutatott sokkal jobban, így a gyengébb idegzetűek az eltorzult arcokban rögtön saját szerettüket vélték felismerni.

Az első lányt, akit valóban sikerült azonosítani, Tóth Máriának hívták, huszonhat éves szakácsnő volt, egy ételkimérés tulajdonosa ismert rá a ruhája alapján. A textil ugyanis jobban ellenállt az enyészetnek, színe és mintázata viszonylag épen megmaradt.

– Biztos, hogy ő az, ebben a ruhában láttuk utoljára – mondta valóban magabiztosan Takácsné.

A második lányt, aki a boncasztalra került, nem sikerült felismerni, szerencsétlennek annyira eltorzult már a formája. A rém meztelenül zárta a bádoghordóba, így a ruhája alapján se indulhatott meg a szomorú licit. A harmadik test gazdájáért nagy volt a verseny. Valaki azt kiabálta, hogy „azt a nyakláncot én vettem neki”, más a bejárónőjét vélte felismerni benne, egy ősz hajú, idősebb úr pedig azt nyöszörögte a boncasztal túlvégén, hogy „ugye ez nem a kisunokám?”. Végül a második sorból egy ötvenes nő hangosan felzokogott. Olyan kétségbeesett volt a sírása, hogy azzal pontot is tett a dolog végére.

– Szegény Eszti! Mivé lettél, kislányom! – kiabálta zokogva, miközben mindenki más elhallgatott. Egy pillanattal később a többieknek kellett lefogni, hogy ne boruljon rá az amorf tetemre. Ahogy később jegyzőkönyvbe vették, ez az áldozat volt a legfiatalabb, a tizenhat esztendős Varga Eszter, cselédlány. A testek azonosítása és a boncolás közel öt órán át tartott, de a kellemetlen szagokat még másnap is részvéttelenül dobálta a szél a cinkotai utcákon. Mintha életre kelt volna a rothadás, és bújócskát játszott volna a településen, hol kis szögletekben húzta meg magát, hol a főtéren rohant keresztül, hogy senki se felejtse el, mi is történt itt. A már korábban azonosított két nő mellett végül további három holttest kapott nevet, a maradék kettő ismeretlen maradt. A harmadik felismert tetem volt a legidősebb, Tóth Margit, szintén szakácsnő, harminchét évesen lett Kiss Béla áldozata.

Trauber mogorván bámult maga elé, miután hazaért az azonosításról. A neje tegnap óta ki se mozdult a szobájából, még ebédet se főzött, a lányok csinálták meg helyette. Olyan is lett, sótlan és erőtlen. Nem őt hibáztatta Katus miatt, egyszerűen csak szomorú volt. Az éjszakát szinte végigsírta. Trauber mindig is azt gondolta, hogy senki nem tud olyan szépen sírni, mint a neje. A legtöbben hisztériásan zokognak, sokak könnye pedig úgy folyik le az arcon, hogy az nem is gondol a másikra, saját magát sajnálja csupán. De Ilona tisztán sírt, ő valóban Katust gyászolta, és érte folytak a könnyei. Ilyenkor rekedt lett a hangja, mintha az idő belőle is elvett volna valamit. Ez a rekedtség pedig a parancsnok számára maga volt a törékenység és a szeretet. Ősszel ilyen a szél a diófák ágai között, de csak akkor, ha elég levéllel tud még játszani a hideg.

A bükkfából készült dohányzóasztalon, amit még az apja hagyott rá, ott hevert Az Újság legfrissebb száma, párszor már rápillantott, és jól látta a címlapon sorakozó bádoghordókat. Hét bádoghordó – ez volt az írás címe. Nem semmi ez a Karinthy, szinte már ez is költészet, pillantott a címlapon lévő, nagy betűkkel írt cím és hivalkodó bevezető alatti oldalszámra, ami a teljes cikkhez vezetett. Az is hét. Pont, mint egy rím. Szusszantott egy nagyot, és felütötte az oldalt.

„Egyik ember tajtékpipát gyűjt, a másik rovarokat, a harmadik levélbélyeget. Kiss Béla női holttesteket gyűjtött. Különböző magasságú bádoghordók: egyformán lecinkezve, pontosan, lelkiismeretes munkával. Azok, akik az első hordót felbontották, egy pillanatig sem kételkedtek benne, hogy a többi tartalma is ugyanaz, holott ez a feltevés elképzelhetetlen szörnyűséget jelentett. És akik ott álltunk a felbontásnál, mindnyájan egészen természetesnek vettük, hogy a kisebb hordóból egy kicsi nő borult ki a földre, a nagyobból pedig egy nagyobb. És a második hordó után már azt is tudtuk, hogyan kell fordítani a hordót, milyen mélyre kell nyúlni, s az előbukkanó női fej nyakán hol kell megfogni a zsineget, hol van a hurok, hol vezet le a lábakhoz, s hogyan vannak összecsomózva. Rendes, pontos gyűjtő dolgozik így, aki érti a mesterségét és szereti a rendet.”

Karinthy F.

Nem is rossz írás, gondolta, majd összegyűrte az újságot, és egyenesen a gyújtósok közé hajította. Aztán mégis felszedte a vékonyra vágott akácok közül, és kisimítgatta a gyűrött lapokat. Dühös volt – immár mindenki tudta, mi történt Cinkotán, az ő Cinkotáján, a valamikori kedves község most nagyobb borzalom tanyája lett, mint maga a háború. Kelletlenül rágyújtott a pipájára, majd egyszerű szövetnadrágban és könnyű ingben indult el a Kossuth utca 40. szám alá.

Az utcákon még mindig hömpölyögtek a pestiek, Béla háza előtt pedig három lovas csendőr vigyázta a rendet, nehogy a felbőszült tömegből valaki megpróbáljon betörni a rém lakhelyére. A kulcsokat még tegnap megkapta Krezsinszkytől, de végül nem jutott rá idő, hogy odabent is szétnézzenek. Mivel jóváhagyták, hogy ő vezesse a nyomozást Cinkotán, így azt csinált, amit akart. Minden az ő kezében volt, dr. Nagy azt sem említette, hogy kap majd embereket, ő pedig egyelőre nem is akarta firtatni a dolgot.

8.

AZ AJTÓ KISSÉ nyikorogva nyílt, könnyen lehet, hogy a Béla csukta be utoljára, és két éve nem is járt itt senki. A kúria valamikor a Batthyány családé volt, tőlük vette meg Krezsinszky apja, aki jól megszedte magát mint feltörekvő bútorkereskedő. A család lakni soha nem lakott benne, mindig is bérlemény volt. Helyi iparosok vették ki. Bár Cinkota hivatalosan önálló nagyközség volt, sok szempontból mégis inkább a fejlődő Budapesthez tartozott, munka mindenesetre volt. Aki akart, tudott dolgozni, vagy akár gazdagodni is. A ház polgári módon lett átalakítva, az előtérből balra nyílt a konyha, mögötte a cselédszoba. Jobbra a nappali és a háló, valamint egy vendégszoba. Sokszor járt már itt, mégis valahogy idegen volt neki a környezet. Rendőr létére soha nem nézett szét alaposan, csak a kezében lévő kártyalapokat figyelte. Most dühösen szemlélte az előszobafalon lógó tükröt, nem emlékezett rá, a négy sarkát díszítő ízléstelen puttókra azonban igen. Furcsa dolog az emberi memória, van úgy, hogy haszontalan dolgokat megőriz, a fontosakat pedig elfelejti. Persze ki tudja eldönteni az adott pillanatban, hogy mi a fontos, és mi nem. Trauber apja kántor volt, sokszor járt a helyi sekrestyében, ott sorakoztak ilyen puttók, bizonyosan azért ezekre emlékszik most is, és nem a tükörre, ami mindig is közömbös volt számára.