HULEJ EMESE

UNOKA A GERBEAUD-HÁZBÓL

Copyright © Hulej Emese, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Borítókép: Fortepan / Klösz György

Szerzőfotó: Falus Kriszta

Borító- és belívterv Tillai Tamás

Szerkesztő Rubin Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-896-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Előszó

1. Edith és Marianne

Előszó

Hogyan és miért? Ezt kérdezik leggyakrabban tőlem, ha a könyvírás kerül szóba. Hogyan választom ki a témát, és miért éppen azt? Két könyv után már kezd kibontakozni valamiféle koncepció, legalábbis tudok válaszolni a kérdésre.

Tudni kell, hogy a könyvírás elképesztően munkás dolog. Legalábbis az olyan könyvek esetében, amilyeneket én írok. Kutatás, kutatás, kutatás, nehezen vagy egyáltalán nem megválaszolható kérdések és ellentmondások sora. Az egyik helyen ezt írják, a másik helyen azt, én meg döntsem el, melyik lehet igaz. Mégis mi alapján? Néha napokon át vadászok valamire, amiről tudom, hogy összesen félmondatot tesz majd ki a szövegben, de az is lehet, hogy végül kimarad. Ha valaki megkérdezné, miért fordítok erre ennyi időt, csak vonogatnám a vállam, nincs rá logikus magyarázat. Valamiféle kihívás, hogy képes leszek-e kideríteni. Érdekes módon ilyenkor sosem érzem úgy, hogy feleslegesen dolgoztam volna.

Ebben a műfajban, mármint az életrajz esetén az ember nemigen hagyatkozhat az írói fantáziára, legfeljebb ahhoz van szüksége képzelőerőre, hogy kitalálja, mégis honnan a csodából tudhatna meg többet egy adott épületről, egy ünnepségről, egy menüsorról, egy operációról.

Éppen ezért nagyon nem mindegy, milyen témának, milyen embernek szánok ennyit az időmből. Nálam az első és legfontosabb szempont, hogy akiről írok, annak értékesnek kell lennie. Ilyen volt az életét az érintetlen természet védelmének szentelő Teleki Géza, akiről az első könyvemet írtam, és ilyen Elischer Edith is. Mindketten megérdemlik, hogy az emberek megismerjék a történetüket, az erőfeszítéseiket, egyáltalán tudjanak róluk, és tisztelettel emlékezzenek rájuk. Hogy fennmaradjon a nevük, és mindaz, amit tettek.

Persze az sem mindegy, mennyire érdekes az adott történet, sikerül-e vele megtartani az olvasó érdeklődését. Ezzel azért nem teszem magasra a lécet, mert izgalmakról és drámai fordulatokról a huszadik század – amelyben hőseim leélték az életüket – bőségesen gondoskodott.

Van még egy szempont, mégpedig az, hogy találok-e az adott témához elég információt. Őszintén bevallom, ennél a könyvnél ez utóbbi okozta a legtöbb nehézséget. Teleki Gézát személyesen ismertem, bármit megkérdezhettem tőle, ő olyan mélységig megnyitotta magát előttem, ahogyan senki másnak. De Elischer Edith 2004-ben meghalt, jóval azelőtt, hogy elkezdtem volna a munkát, vagy egyáltalán hallottam volna róla. Néha eszembe jut, hogy hiszen ismerhettem volna, ha előbb eszmélek. De hát nem így történt. Viszont maradt róla hang- és filmfelvétel, és albumnyi régi fénykép. Van egy interjú, ahol beszéd közben a nagyobb nyomaték kedvéért hosszasan kopog az ujjával az asztalon, és a kérdező csak sokára mer neki szólni, hogy ezt ne tessék, mert zavarja a felvételt. Mint cseppben a tenger, ebben az erőteljességben benne van mindaz, amit sokan, akik ismerték, megpróbáltak tapintatosan körülírni. Mert szerencsére sokan meséltek róla, olyanok, akik közelebbről vagy távolabbról ismerték. Így lassan, fokozatosan kialakult bennem az óvatos érzés, hogy én ezt az embert mégis ismerem.

Arra is emlékszem, mikor találkoztam először a nevével. Évekkel ezelőtt, amikor hosszasan és elég csüggedten keresgéltem új könyvtémát, éppen egy, a Weiss-Chorin-Kornfeld család meneküléséről készített dokumentumfilmet vetítettek a tévében. Korábban láttam már, de megnéztem újra. És ahogy szoktam, ölembe húztam a laptopot, elkezdtem keresgélni képeket, írásokat a családtagokról. Csak megszokásból és kifejezetten személyes kíváncsiságból. Akkor találkoztam Mauthner Gabriella New Yorkban készített interjújával, és abban a szövegben „Memi néni” említette Elischer Edith nevét. Ha jól emlékszem, legfeljebb egy mondatban foglalta össze a történetét. Mintha megszólalt volna egy csengő bennem, azt éreztem: ez az. Vagy inkább: ez lehet az. Keresgéltem tovább, és miután kiderült, hogy Gerbeaud Emil unokájáról van szó, már-már a célban éreztem magam. Vagy inkább a rajtnál…

Szó sincs arról, hogy innen minden ment volna, mint a karikacsapás, hogy csak egyet említsek a nehézségek közül; nagyon nehezen sikerült megtalálnom Edith unokaöccsét. És amikor megtaláltam, még nem tudtam, szeretné-e a család, hogy nagynénjük életéről könyv szülessen. Kiderült, hogy a családtagok közül néhányan ismerik az első könyvemet, így tovább fűződött a lánc. Nagyon hálás vagyok Edith unokaöccsének, Tóth Ivánnak, aki feleségével együtt huszonhét unoka mellett áll helyt, mégis vállalta, hogy összeszedi az emlékeit, és a családi dokumentumokat. Nekik köszönhető, hogy a könyvbe igazi fotóritkaságok is bekerülhettek.

Ilyen hát, amikor az ember életrajzi könyvet ír. Remélem, munkám elnyeri az olvasók bizalmát.

Hulej Emese

Első fejezet

EDITH ÉS MARIANNE

1997. január 16-án Budapesten fagypont körül jár a hőmérséklet, borús és szürke az idő. Ám a budai vár Szentháromság téri díszes épületében fényesség és meleg fogadja az érkezőket. Odabent ünnepség zajlik. A mikrofonnál a francia köztársaság elnöke, Jacques Chirac szép szavakkal méltatja a magyar történelem fontos küzdelmeit, elsősorban az ötvenhatos forradalom hőseit és jelentőségét. Szabadságról szőtt mondataiban kitér Rákóczi kurucaira, a negyvennyolcasokra és 1945-re is. A fal mellett körben az ünnep résztvevői sorakoznak, az elnökkel szemben a kitüntetendők állnak. A sok férfi között van két idős hölgy is, egyikük két bottal érkezett, a szervezők készséggel hoztak volna neki széket, de ő köszönte, nem kérte. Ha a francia elnök áll, ő sem kíván leülni, közölte határozottan. A széken kívül tolmácsra sincs szüksége, hiszen anyanyelvi szinten beszél franciául.

A beszéd nem hosszú, éppen csak előkészíti a lényeget: a becsületrendek átadását. Elsőként a nagykereszt rangjára emelt köztársasági elnököt, Göncz Árpádot nevezik meg, majd jönnek egymás után sorban a tisztek és a lovagok. A lovagok közt Szelényi Edith úrnő, aki méltósággal veszi át a piros szalagon függő, babérkoszorú övezte, ötágú, fehér zománckeresztet, pontosabban emelt fővel áll, amíg az elnök feltűzi azt a kabátkája hajtókájára. Talán nem tudja, hogy az egyik oldalán látható női fej, a francia köztársaságot jelképező mindenkori Marianne, abban az évtizedben a sztármodell, Inés de la Fressange vonásait hordozza. Az elegáns idős hölgy a szupermodellekről szinte semmit nem tud, nem is nagyon érdeklik. De a másik oldalon olvasható felirathoz már nincs szüksége segítségre: Honneur et patrie, azaz: Becsület és haza.

A becsületrend egyik új birtokosa, a fehér hajú, nehezen járó, törékenyen is méltóságteljes Szelényi Edith hivatalos neve dr. Szelényi Tiborné. Elischer Edithként született a század elején, a vele kapcsolatban leggyakrabban emlegetett családnév mégis az anyai nagyapjáé. Mert ezt a nevet az országban mindenki ismeri, és a világban is nagyon sokan. Ez a név ugyanis: Gerbeaud.

Gerbeaud Emil csaknem száz évvel korábban maga is átvette a francia becsületrend lovagi fokozatát az akkori köztársasági elnöktől, Émile Loubet-tól az 1900-as párizsi világkiállítás után, melynek zsűrijében mint nemzetközi hírű cukrászmester kapott helyet. Akkor a nagykeresztet Széchenyi István idősebbik fia, Béla kapta, de lovag lett Gerbeaud-n kívül a szobrász Zala György, a magyarországi villamosipar elindítója, Mechwart András és a polihisztor Hermann Ottó is.

Edith nem az a könnyen elérzékenyülő típus, ezen a napon mégis többször eszébe jut a nagyapja, és az a sok minden, ami a két átadás között történt. Vele, a családdal és az országgal.

A délelőtti fogadáson is arra gondol, hogy ezt azért a nagypapa másként rendezte volna… Hiszen megannyi hivatalos és ünnepi eseményre, fogadásra, bálra szállította az enni- és innivalókat. Falatnyi szardíniás, sonkás és sajtos szendvicseket, könnyű hasékat, apró mignonokat készített olyankor, azokat az ember a tányérjából egyszerűen és minden körülményeskedés nélkül a szájába tehette. De itt, a Parlamentben, a bejáratnál kínált pezsgő kortyolgatásakor máris a töltött káposztás edényekre látni. Azokhoz kés, villa kell, melléjük szalvéta, közben valahogy tartani a tányért. Aki ezt kitalálta…!

… ÉS ÉMILE

Nagypapa ezt másként rendezte volna, mert nagypapa mindent, de mindent jól csinált, egyszerűen nem volt olyan, amihez ne értett volna. Tehetsége volt a sikerhez. A kis Edith számára az öreg Gerbeaud már csak azért is csodálatos volt, mert vasárnaponként kézen fogta őt, elvitte magával sétálni, és valamennyi fának, bokornak, virágnak a nevét meg tudta mondani. Nagypapa mindig elegáns volt, és olyan kedvesen tudott nézni a kislányra aranykeretes szemüvege mögül. Tudott bókolni, táncolni és vívni, ismerte a csillagképeket, sokat olvasott, behatóan ismerte a francia irodalmat, miközben mindent elkövetett, hogy elsajátítsa a nehéz magyar nyelvet. Ilyen példamondatokkal gyakorolt, mint „a mi fazekainkat, a ti fazekaitokat, az ő fazekaikat.” Mert amúgy a francia volt az anyanyelve, Edithnek is franciául tanította a növényneveket. Émile Gerbeaud ugyanis Genfben született, ott tanulta ki a cukrászmesterséget, és már tizenhét évesen beállt segédnek apja cukrászüzletébe. A szokásoknak megfelelően világot is látott, éveket töltött Németországban, Angliában, Franciaországban, sőt eljutott Algériába is. Tanult, figyelt, készült és tervezett. Visszatérve megnyitotta saját üzletét Saint-Étienne-ben, majd egy évre rá megnősült. A nála egy esztendővel idősebb, csokoládégyáros családból származó Ramseyer Esztert vezette oltár elé. Nem volt még harminc éves, amikor élete váratlan fordulatot vet. Egykori mestere révén találkozott a magyar Kugler Henrikkel, aki utódot keresett magának. A mesei fordulattól eltérve Kugler a lányát nem, ám fele birodalma helyett az egészet kínálta a kiválasztott jelöltnek. Egy egész, jól bevezetett, jövedelmező, lehetőségekkel teli cukrászdát. Igen, így pontos, mert birodalommá már az utód, a magyar édesipart megreformáló, és magasabb szintre emelő Gerbeaud Emil növesztette a magyar főváros szívében álló üzletet.

A Kugler név sem cseng rosszul, ugyanúgy köznevesült, ahogy a Gerbeaud. Gondoljunk csak József Attila versbe foglalt sóvárgására: öt forintért kuglert venni… Kuglert, vagyis mignont, ami a cukrászsütemények közkatonája.

Megint visszafelé lépünk az időben.

A Kuglerek Sopronban nyitották meg első cukrászdájukat, még a tizennyolcadik század végén. Klasszikus cukrászdinasztia volt az övék is. Pest-Budára Kugler Antal települt fel, tőle vette át a céget egyik fia, Henrik. Neki az ipartestület csak másodszori kérelemre adta meg az engedélyt, mert az illetékesek úgy vélték, a százharmincháromezer lakossal bíró városban már éppen elegen árulnak édességet. Az ifjú Kugler Henrik azonban kellően makacs volt, bőven szorult belé ambíció, és ötleteknek sem volt híján. Újfajta süteményeket, jegeskávét, bonbonokat kínált, híres volt széles teakínálata és egzotikus fűszerkeverékei, amelyeket teasüteményei ízébe rejtett. A korabeli sajtóban dicsérőleg írtak „theájáról, theakenyeréről s egyéb csemegéiről”. Úgy tartották, övé a legjobb a fagylalt, és nála lehetett először az üzlet elé kihelyezett magas pultoknál állva elfogyasztani a finomságokat. Ő használt először papírtálcát, övé volt az első nagy kirakat a fővárosban, és néhány régi Kugler-doboz formájából arra következtethetünk, hogy nem az utódja, hanem ő készített először macskanyelvet Magyarországon. A Gerbeaud törzsvendégeiről később elragadtatással cikkezett a sajtó, de Kuglernek sem volt oka panaszra. Hogy csak három nevet említsünk azok közül, akik rendszeresen jártak hozzá: Liszt Ferenc, Andrássy Gyula és Deák Ferenc. Mindebből látható, hogy Kugler sem olyan ember volt, aki szeretett ülni a babérjain. Amikor a József nádor téren megtagadták tőle a járdafoglalási engedélyt, habozás nélkül új üzlethelyiség után nézett. Üzletét 1870-ben költöztette át a Színház térre, az egykori Privorszky kávéház helyére, oda, ahol a cukrászda változó néven és címen a mai napig áll. Négy évvel később újra kellett nyomtatni minden fejléces papírt, mert a teret Ferenc József másodszülött leánya után Gizella térnek nevezték át.

Kugler és Gerbeaud 1882-ben találkozott Párizsban. Olyan jó volna tudni, hogyan folyt le az a beszélgetés, és azt is, hogy egyáltalán miért kellett nekik találkozniuk. Kugler akkor mindössze ötvenkét éves volt, a köszvény kínozta ugyan, de nem lehetett súlyos az állapota, ha megélt hetvenöt évet. A régi képeken látni, hogy kifejezetten jóképű férfi volt, valamiért mégsem nősült meg. Így aztán nem született utódja sem, akire az üzletet hagyhatta volna. Egyetlen lánytestvére, Mária állt hozzá a legközelebb, ő a szomszédjában lakott, és a cukrászda vezetésében is segédkezett. Csakhogy rajta kívül Kuglernek volt még hét fiútestvére, egyikük, Ede ráadásul cukrász, és olyan finom szaloncukrot készített, hogy karácsony előtt ipari mennyiségben rendelték tőle. Az ő Borbála lányát Kugler Henrik tartotta keresztvíz alá. A hét fiúnak bőséggel voltak még gyermekei, különösebb családi viszályról sem lehetett szó, hiszen a cukrászmester a vagyonát a rokonaira hagyta. Rejtély, miért a családon kívül keresett utódot magának. Állítólag korábban egyik segédjére akarta bízni a cukrászdát, de valamin összevesztek, és az illető lehetséges utódból riválissá vált. Az is lehet, hogy Kugler keresgélése eleinte csak tapogatózás volt, de miután megismerte a fiatal svájci mestert, meglátta benne a magáéhoz hasonló maximalizmust, tudásszomjat, a fejlesztésekre és újdonságokra irányuló lankadatlan érdeklődést, nem mellesleg, az üzleti érzéket.