A Sétakönyvek-sorozat eddigi kötetei:

Maczó Balázs

Séták a Szent István park körül – Újlipótváros modern épületei

Maczó Balázs

Terézvárosi barangolás – Szecessziós házak a Nagykörúton túl

Deák Judit

A Vurstlitól a Magyar Zene Házáig – Séták a Városligetben

Maczó Balázs

A rejtelmes Népszínház utca – és egykori lakói

Deák Judit

Budapest tündérkertje – A Margit-sziget

Morcsányi Elza

Végig az Andrássy úton – A sugárút legendás történetei

© Morcsányi Elza, 2024

Fotók © Bujnovszky Tamás, 2024

© Athenaeum, 2024

Köszönjük a Ferenczy Múzeumi Centrum, a Fortepan, a Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ - Magyar Kereskedelmi és Vendéglátóipari Múzeum, a Magyar Nemzeti Levéltár Magyar Országos Levéltára, a Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Fényképtár, a Nemzeti Galéria, a szentendrei Szerb Egyházi Múzeum hozzájárulását fényképeik közléséhez.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 491 6

ISSN 2939 8851

Minden jog fenntartva.

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Krivánszky Emőke

Szakmailag lektorálta: Benkovits György

Korrektor: Kütsön Nikolett

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító- és kötetterv: Herbszt László

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Szentendre rövid története

A város természeti értékei

Kossuth Lajos utca és Kertész utca

Duna-korzó 24.

Vujicsics Tihamér Zeneiskola

Dumtsa Jenő utca 9.

Dumtsa Jenő utca 7.

Művész Étterem

Ignatovity Jakov szülőháza

Dumtsa Jenő utca 10.

Barcsay Múzeum

Dumtsa Jenő utca 5.

Lola cukrászda

A Péter Pál (Csiprovacska) templom

Városháza

Templom tér

Keresztelő Szent János plébániatemplom, Czóbel Múzeum

Fő tér

A Blagovesztenszka templom

Görög utca 4.

Zweiber udvar

Kovács Margit Kerámiamúzeum

Duna-korzó 18.

Barlang Klub (Péchy-villa)

Duna-korzó 9.

Görög Kancsó

Duna-korzó 6–8.

Bercsényi utca 4.

Erdész Galéria

Bogdányi út 2.

Nosztalgia Udvar

Bogdányi út 10.

Gőzhajó utca 1.

Kígyó utca 3.

Szántó Emlék- és Imaház

Hunyadi utca 1.

Vajda Lajos Múzeum

Alkotmány utca 5.

Alkotmány utca 7.

Belgrád székesegyház

Rab Ráby tér 1.

Ráby Mátyás háza

Malom utca 5.

Bartók Béla utca 8.

Dalmát Szamár és Tobakosok keresztje kilátópont

Bogdányi út 32.

MűvészetMalom

Bogdányi út 34.

Pirk János Múzeum

A Preobrazsenszka templom és a Bogdányi út 40-es ház

Bogdányi út 41.

Korniss Dezső egykori lakóháza

Bogdányi út 51.

Szentendrei Régi művésztelep / MANK Galéria

A könyvhöz felhasznált legfontosabb források

Előszó

„Szeretném előrebocsátani: legszívesebben azt hirdetném, hogy mindenki látogasson el Szentendrére, hazánk egyik legszebb városába. Szentendre egyszerre Firenze is – egymás szomszédságában sorakozó művészeti látnivalók, kanyargós, szűk utcák –, meg Krakkó is – tündérszépségű főtér, apró templomok –, de megtalálható benne a balkáni szerb városok romantikája is – nemhiába szerbek lakták sokáig, és még ma is élnek ott –, Duna-szegélye pedig egy csöppnyi Rajna-partot idéz.”

Várkonyi Endre

Szentendre utcáin sétálva könnyen beleszédülhet a látogató a lehetőségek szinte túláradó egyvelegébe, amit a rengeteg vendéglátó, kereskedelmi és kulturális egység, műemlék épület – és ezek egy térben megvalósuló kevercsei – kínálnak. Az időzítés különös hangsúlyt kap: teljesen más arcát mutatja a város az évszakok, de a napszakok váltakozásával is. A sokféle kulturális értéket bemutató, országos ismertségű múzeumok mellett a bolhapiactól az operaelőadásokig változatos programkínálatra számíthat az idelátogató. A legnépszerűbb városi rendezvények között ott találjuk a Szentendrei Teátrum szabadtéri előadásait, amelyek már fél évszázada minden nyáron megtöltik a tereket, utcákat, kulturális helyszíneket, valamint a 2006 óta töretlen sikerrel megrendezett, augusztus utolsó hétvégéjére eső Szentendre Éjjel-Nappal Fesztivált, aminek keretében helyi vállalkozókkal, művészekkel, kultúraszervezőkkel, kézműves alkotókkal találkozhat a látogató, miközben ökotudatos, zenei, színházi, képző- és iparművészeti, irodalmi vagy gasztronómiai élményekben dúskál. A turistákat vonzó, nagyszabású események mellett a helyi közösség saját, alulról szerveződő programjai is nagyon fontosak: a legendás betlehemes játék, a gumikacsaverseny, az első nyári éjszakai csapatos hajózás, az ortodox egyházközösség által szervezett Ivan Dan ünnepe, a dunai gyertyaúsztatás, a mahala grillpartik és még hosszan sorolhatnánk. A város hagyományainak őrzéséhez elengedhetetlen azoknak a fáradhatatlan kutatóknak, történészeknek, újságíróknak és emlékíró nagy öregeknek a munkája, akiknek köszönhetően számos interaktív, értékes kiállítás, gyűjtemény, tudományos igényű kötet, cikk, videó elérhető a város híres és kevésbé híres szülötteiről, az elmúlt évszázadok kiemelt fontosságú és mindennapi eseményeiről.

Rengeteg festőművész, grafikus és szép számú író, költő, fotós, operatőr igyekezett megjeleníteni Szentendre különleges vonzerejét a saját eszközeivel. A hely mágiájának külső összetevői már pár perc séta után is látványosak: sík, víz és hegy találkozásánál kanyargó, mediterrán hangulatú utcácskák, szűk sikátorok, levendula, füge, rozmaring szegélyezte kertek, romantikus belső udvarok, a vörös és sárga minden árnyalata a házfalakon, az egységes, de mégis sokszínű épületek. Barangolásunk során térben és időben kanyarogva követjük végig a város házainak és lakóinak az utcákhoz hasonlóan girbegurba történetét, mindezt olyan meseszerű környezetben tesszük, hogy a sétálónak meglepően sokszor támadhat majd az a benyomása, hogy valamilyen Mary Poppins-i varázslat folytán egyszer csak egy krétarajzon vagy olajfestményen belül találta magát. Nézzük hát ezt az izgalmas, sokrétű „festményt”, először is a keretét adó történelmi eseményeket!

Szentendre rövid története

Szentendre városának történelme abban semmiképpen nem egyedülálló, hogy alapvetően szerencsés adottságok, hatalmas pusztítások, nehéz újrakezdések, gyökeres változások nagy kavalkádja, ám a róla szóló történeteket olvasva és az utcákat járva különleges benyomás alakul ki az emberben: Szentendre legyőzhetetlen. Pedig a történelem nem kímélte, többször vált a senki földjévé, szegényedett el és roppant össze, de a hamvakból valahogy újra és újra feltámadt, a reinkarnációk során pedig minden alkalommal városformáló személyiségek és elképzelések újabb rétegeit építette be a szövetébe, ezáltal egyre sokszínűbbé és sokrétűbbé tudott válni. A jelenleg közel harmincezer lakosú város történelme során most a legnagyobb, kivételesen erős identitásának pedig – ami bőven túlmutat a „művészváros” hívószón – bizonyára köze van a gazdag történelmi tapasztalatokhoz. A kulturális szervezetekben, helyi programokban, itt élő művészekben, évtizedes, értékteremtő vállalkozásokban gazdag város polgáraival beszélgetve, történeteiket, kiadványaikat böngészve áll össze a legyőzhetetlenség receptje. Azoknak az embereknek a közös erőfeszítése ez, akik nem hagyták, hogy városukat és a benne élő embereket, történeteket elfelejtsék, akik őrzik a hagyományokat, leírják az emlékeket, megfestik a tájakat, lefotózzák az épületeket. Szentendre pedig – úgy tűnik – teremti és vonzza az ilyen karaktereket, akik fáradhatatlanul kutatják a múltat és lejegyzik a jelent.

A város történetében kikerülhetetlen alak Szofrics Pál, Szentendre első monográfiáját jegyző néprajzkutató és tanár, akinek rengeteg felbecsülhetetlen adatot köszönhetünk. A szerző a hiteles források, történelmi dokumentumok tényszerű bemutatását és a régi korok életének fantáziadús, regényszerű leírásait ötvöző munkájában (a szerb szöveg magyar fordítása az 1980-as években, Máté György jóvoltából elkészült, de kiadására csak 2017-ben került sor) fogalmazza meg hitvallását, motivációját: „Budapest egyenes, Szentendre dicsőséges – [mások már] érthetetlennek találják ezt a jellemző, bár helyrajzilag kissé pontatlan leírást. Fennáll tehát veszélye, hogy Szentendre ragyogó múltjának az emléke éppúgy elenyészik, mint a város valamikori jelentősége. Egy gondolat jegyében több éven át gyűjtöttem az anyagot egy monográfiához, amely a szerb lakosság életét a hazájától távoli vidéken minél hívebben leírja.”

Szinte lehetetlen lenne felsorolni azt a rengeteg elszánt és lelkes krónikást, aki őt követte, ezért csak a közelmúlt neveire szorítkozunk. Aki szeretné beleásni magát Szentendre múltjának bármilyen aspektusába (a sajtótörténettől a művészeken át az utcanevek eredetéig), nem tévedhet, ha G. Sin Edit, Pethő Zsoltné Németh Erika, Török Katalin, Benkovits György, Tóth Antal, Vukovits Koszta, Huzsvik György vagy Máté György munkáit forgatja, előadásait hallgatja, látogatja. Nézzük mi is ezt a ragyogó múltat, fogjunk bele Szentendre történetének ismertetésébe!

A Szentendre területén fellelt, legkorábbi leletek bronzkori és vaskori szórványleletek, majd az ókori időkbe vezetnek a későbbi, tartós letelepedésre utaló nyomok. Ennek alapján a terület első lakói az eraviszkuszok voltak. A rómaiak előtt itt élő, illír-kelta eredetű népcsoport sírhelyeinek régészeti feltárásaiból használati tárgyak, sírkövek kerültek elő, illetve egy értékes páros dombormű is – ami egy időben a városháza falán volt kiállítva –, ezt így mutatja be a Ludas Matyi humoros riportja: „Józan eraviszkusz dombormű. Házaspár, kerek kelta koponyák. Bevált és régi frigy, még hasonlítanak is egymásra. A férfi arcán némi döbbent fölény, az asszonyén egy szikra bamba kíváncsiság. Szinte hallom: – Azt írja az újság… Lujza és Jenő a II. századból.”

Az eraviszkusz házaspárok helyét a rómaiak, legfőképpen katonák és az őket kiszolgáló, nélkülözhetetlen kocsmárosok és kereskedők veszik át. A III. századtól az V. századig ugyanis a mostani Szentendre területén állt a Farkasvár (Ulcisia Castra) elnevezésű katonai erődítmény és a hozzá tartozó táborhely. A katonai tábor elsődleges feladata Aquincum, Pannónia tartomány központjának védelme volt, ám az évszázadok alatt nyüzsgő település alakult itt ki; a vár és kikötő között terült el a polgárváros, ahol kereskedők, kocsmárosok, hajósok és hivatalnokok élték az életüket. Szofrics Pál megeleveníti az egykori görög, szír, egyiptomi, szláv törzsekből és természetesen római katonákból, polgárokból és feleségeikből álló sokaságot. Az utóbbiak öltözködési szokásait így festi elénk: „Kedvelik az élénk, világos színeket: a bíbor-, narancs- és ibolyaszínű, a zöld és sárga, később a tarka ruhákat, átlátszó vagy színjátszó selyemből és brokátból. A fényűzés náluk hajtűkben, fejdíszekben, fülbevalókban, karkötőkben, gyűrűkben mutatkozik meg, míg a komoly római polgár megelégszik egy pecsétgyűrűvel.”

A Villa Rustica elvi rekonstrukciója (Forrás: Hajnóczy Gy.: Pannónia Római Romjai, Budapest. 1986. 75. o.)

A ránk maradt régészeti leletek tanúsága szerint ugyanez a színpompa jellemezte a tehetősebbek villáit is. A Szentendre körüli dombokra leszerelésük után gazdálkodni, szőlőt termeszteni, esetleg fogadót működtetni visszavonuló katonák majorságai és villái közül kiemelkedik a Sztaravoda-forrás közelében elterülő, hatalmas alapterületű majorságot és több mint ötven helyiséget magába foglaló Villa Rustica, amely az 1970-es években bukkant a felszínre (hosszas fejfájást okozva ezzel az éppen kiépülő Skanzennek), és amelynek a Sztaravoda vizét felhasználó fürdőháza, légfűtéses mozaikpadlói, színes fali és mennyezeti freskórészleteinek megőrzésére még önkéntes alapú nemzetközi építőtábort is szervezett dr. Topál Judit és Szalai András az addig szabadon álló maradványok megóvásának céljából. A felbecsülhetetlen értékű régészeti emlék ennek ellenére kikerült a műemlékvédelem látóköréből, és „senkiföldjére” száműzve halkan porlad.

Az V. században a hadállásaikat elhagyó rómaiak után az avarok népcsoportja telepedett itt le. Már 1874-ből van tudósításunk az ismert szentendrei, avarkori sírleletekről: „Fülbevalók, finom byzanti jelleggel, itt fordulnak elő először, legnagyobb nevezetessége két kengyelvas, melyet a rómaiak még nem ismertek, s csak itt fordul elő legelőször.” Az elmúlt évtizedekben tovább bővült a feltárt tárgyak sora, ugyanis gazdag régészeti leletek kerültek felszínre szinte minden alkalommal, amikor kisebb-nagyobb építkezések alapozási munkálataiba kezdtek a környéken, például a hetvenes években a 11-es út építésekor számos kora római leletre bukkantak, a kilencvenes években rohamtempóban megindult modern családi házépítési munkálatok során szintén rengeteg leletmentés történt (Tettamanti Sarolta és Maróti Éva régészek vezetésével), legutóbb pedig a HÉV-végállomás területrendezését is magába foglaló szupermarket-projekt 2023-as alapozásakor került elő egy több mint 300 sírből álló, mintegy 1300 éves avarkori temető.

A honfoglalás idejéből származik az első – kissé talányos – írásos említés Szentendre városáról. 1009-ben kelt Szent István adománylevele, amelynek értelmében a veszprémi püspökség fennhatósága alá került több település, köztük a „Visegrád megyéjében a Duna fölött fekvő falu, amelynek jobb felén az Apurig nevű patak folyik”. Györffy György, a magyar középkor kiemelkedő kutatója és az őt idéző nagy tudású helytörténész, Szentendre történelmét feldolgozó számtalan kötet, tanulmány és cikk szerzője, Máté György feltételezései szerint az Apurig vagy Apor-patak megegyezik a mai Bükkös-patakkal, amely nevét arról a partján állomásozó, Apor nevű hadvezérről kaphatta, aki Taksony nagyfejedelem csapataihoz tartozott, és az augsburgi vereség után urával együtt vette fel a kereszténységet.

Közel másfél évszázad telik el, mire a következő fennmaradt írásos emlék segíti a tájékozódást. Egy újabb krónikásnak, Fulco Deáknak köszönhetjük a Szentendre elnevezés első írásos említését. Ő feljegyzéseiben nem a város történetét, hanem végrendelkezés céljából saját életének eseményeit írta meg 1146-ban, „Szent Endre püspöki udvarházában”. A kiállításának helyszínén, a latinul „Sanctus Andreas”-ban született magánoklevél – a város „keresztlevele” – alapján ő az egyetlen, műveiben a korszak hagyományai szerint anonim szerző, akit mégis pontosan be tud azonosítani az utókor, ugyanis Imre herceg legendájának szövegében annak névtelen szerzője megoszt az életéből olyan részleteket, amelyek az ebben az okiratban leírtaknak tökéletesen megfeleltethetőek. Így tehát Szentendre város és Álmos herceg íródeákjának nevével is gazdagabb lett Szentendre története, illetve kicsit később az utcahálózata is, ugyanis Fulco deák elnevezésű utca 1991 óta van a városban. Fennmaradt az eredeti adománylevél másolata is, a tatárjárás után, IV. Béla által kiadott oklevél, amely megindítja az újraszerveződést és újjáépülést a veszprémi egyházmegyében és a városban egyaránt (ebben az időben épülhetett a városháza közelében és alatt feltárt főesperesi udvarház, ahol Fulco deák végrendelkezett).

A XIV–XV. századra egyre gazdagodó, virágzó települést találunk itt, lakosai leginkább már a rómaiak idejében is elterjedt szőlőtermeléssel, földműveléssel foglalkoznak, bevételi forrást jelentenek még a vízimalmok, és a kereskedelem is jelentős. A török hódoltság idején a budai pasa hászbirtoka, azaz legmagasabb jövedelmű szolgálati birtoka volt a terület, és a hódoltság kezdetén az itt élők mindennapjaiban nem is történt nagy változás. A XVI. században azonban már éreztetik hatásukat az átvonuló portyák, a közeli csaták és hadjáratok, csökken és folyamatosan cserélődik a lakosság, majd a következő századok egyre sűrűbb hadi eseményeinek következtében a XVII. századra teljesen elnéptelenedik a Duna-parti település.

Bár Szentendre 1684 után már nem kerül török kézre, pár évvel később a jóval délebbre fekvő Belgrádot elfoglalják a szultán hadai, és ez az eseményeknek (és az embereknek) olyan láncolatát indítja el, ami Szentendre történelmére messzeható befolyással lesz. A nagy kivándorlásnak, szerbül Velika seoba Srba-nak, a XV. és XVIII. század között tartó északi irányú vándorlásnak kiemelt, szimbolikus eseménye, amikor 1690-ben körülbelül ötvenezer szerb települ át Magyarországra. Ennek az embertömegnek egy része, az összetartó közösségekből álló, körülbelül hatezer menekülő, akik Szentendre felé vették az irányt, útjuk végén egy elhagyatott és lakatlan városba érkezik meg vezetőjük, III. Arsenije Čarnojević pátriárka vezetésével. Választott hazájukban nem tétlenkednek a betelepülők, hamarosan hátrahagyott városaik mintájára, papjaik vezetésével az egyes közösségek hét mahalában, azaz egy-egy templom köré szerveződő kerületben kezdték újra az életüket.

A mahalák nevei is utalnak a közösségek óhazájára, például: belgrádi, tyiprováci, opováci, pozsareváci mahala. A következő, egészen a XIX. század végéig tartó időszak Szentendre legnagyobb fejlődést hozó korszaka. A belvárosként vagy óvárosként emlegetett városmag először vályogból és fából épült házakkal népesül be, majd folyamatosan felváltják ezeket a gazdagodó kereskedők kőházai. A XVIII–XIX. század fordulóján egyre igényesebb, díszesebb épületek emelkednek Szentendrén, a mai napig meghatározó barokk, rokokó, kisebb mértékben klasszicista, copf stílusú műemléki épületei ekkor nőtték körbe a középkori városszerkezetet.

Szentendre térképe a 1782–1785-ben készült Első Katonai Felmérés részeként. Arcanum

Pedig a terület, ahova a menekülők érkeztek, a kor fogalmai szerint nem képviselt jelentős értéket, mezőgazdasági művelésre gyakorlatilag alkalmatlan, néhol mocsaras, néhol kopár sziklákkal tarkított vidék volt. A betelepülők azonban folytatták otthonról hozott mesterségüket, és kamatoztatták Konstantinápolytól Lipcséig elérő üzleti kapcsolataikat, bevált útvonalaikat. Az eddig is jellemző szőlőtermesztés, valamint az újonnan fellendülő kézművesipar és kereskedelem lett a két húzóágazat. A korabeli céhek szabadalomlevelei, szabályzatai alapján tudható, hogy a XVII–XVIII. század folyamán tímárok, szappanfőzők, mézeskalács-készítők, paplanvarrók, kovácsok, lakatosok, kerékgyártók, molnárok, pékek, kosárfonók, kádárok, fazekasok dolgoztak a városban. A cipészek és csizmadiák 1697-ben alapított céhe (csak a paplanvarrók előzték meg őket) a legbefolyásosabb a szentendrei iparosok között. A keleti mintára díszített lábbelik mesterei mind a pravoszláv szentendrei csoportokban, mind a katolikus dalmátok között nagy tekintélynek örvendtek. A tímárok céhének fennmaradt szabályzatában is vannak érdekességek: „Ahogyan a rózsából finom illat árad, úgy áradjon minden segélyből a jóakarat, hogy egymásnak minden szükségben önkéntesen és testvériesen segíthessenek”, illetve ugyanitt a báli viselkedés szabályairól is megtudjuk, hogy a táncmesternek, a „kóló” (egyfajta balkáni néptánc) vezetőjének utasításait kell követni, szófogadatlanság esetén a büntetés egy pint bor. „A táncmester viszont köteles volt elegendő számú mester feleségről és kisasszonyról gondoskodni, különben neki is egy pint bor lett a bírsága.”

Az élénkülő ipar és kereskedelem fejlődésének következtében tehetőssé vált szentendrei polgárok az érkezéskor még fából felhúzott kis templomaikat is immár kőből, belsejükben csodálatos ikonosztázokkal (azaz a szentélyt a templomtértől falként elválasztó festett-faragott szentképegyüttesekkel) díszítve álmodták újra.

A XIX. század tűzvésszel indul, ami az utolsó faházakat is felszámolja, majd árvizekkel folytatódik, köztük a legpusztítóbb az 1838-as, emlékét több helyütt táblák őrzik a házak falán. Pest városában hatszáznál is több, Szentendrén százhetvenhét épület dől romba, sokan veszítik el otthonukat, megélhetésüket. Érdekesség, hogy az árvízvédelmi gátak, rakpartok kiépítése pont a kereskedelem miatt nem állt érdekében a városnak, ugyanis a kiszámíthatatlan, kiépítetlen és rossz minőségű szárazföldi utak helyett a kereskedők lovak vontatta bárkákkal utaztatták áruikat a Dunán, egészen a gőzhajók nagyobb mértékű elterjedéséig, ezt pedig a folyószabályozás ellehetetlenítette volna.

A kiegyezés után egyre sebesebben terjedő iparosodási láz hiába próbálja bevenni a várost. Bár nyílik itt papír-, olaj-, tégla- és sörgyár is, megfelelő tőke híján egyik sem lesz igazán sikeres, és ha nem is megy tönkre, megmarad kisüzemnek. Továbbra is erős marad viszont a hagyományos kézművesipar és a szőlőtermesztés. Ám még hátra van egy újabb, az eddigieknél is súlyosabb csapás, a filoxera. A gyökértetű-fertőzés következtében pár év leforgása alatt Magyarország szőlőültetvényeinek közel fele pusztult el. 1880 júliusában Szentendrén is megjelent a rettegett kártevő, és hatalmas pusztítást végzett a szőlőtőkék között, egyszersmind a termelési láncolatban részt vevő termelők, kereskedők egzisztenciájában is. 1830 és 1850 között még évente 70 000 akó bort termel ki az alig 4000 főt számláló Szentendre, így könnyen elképzelhető, mekkora csapásnak bizonyult a járvány a kereskedőktől a szőlőmunkásokig mindenkinek. Eltűnik a rácürmös, a szentendrei vörös, majdnem teljesen feledésbe merül a „zsuppos bor”, azaz a szentendrei vörös aszú, valamint számos régi szőlőfajta és érlelési mód. A hajdan virágzó szőlőkultúra emlékét a Szamárhegyre felkaptató utcák nevei – mint a Borpince utca, Szőlő köz – őrzik.

Szerencsére Szentendre élén ekkoriban Dumtsa Jenő, a hétszer újraválasztott, legendás polgármester áll, aki mindent megtesz, hogy a csapást enyhítse, a következményeket kezelje. Az elpusztult szőlők helyére gyümölcsösök telepítésében segíti a telkek tulajdonosait, elindítja (még polgármestersége előtt) a Szentendre és Pomáz közötti mocsaras rét több szakaszban történő lecsapolását, csatornázását és használható termőtalajjá, legelőkké alakítását, ezenfelül a földjeiket elvesztett termelőknek szabad parcellákat ad bérbe. Megindul a gyümölcstermelés és az állattenyésztés, hamarosan a helyi „piszke”, ismertebb nevén egres keresett termék lesz a heti piacokon. Dumtsa Jenő nevéhez és ehhez az időszakhoz fűződik a Helyi Érdekű Vasút 1888-as elindítása is (az első dunai gőzhajók Szentendre és Buda között már az 1860-as évektől járnak), ami nemcsak a fővárosi közönség könnyebb utazását tette lehetővé, hanem Budapest munkaerő-felszívó hatását is erősítette. Utóbbi folyamat a következő század harmincas éveire olyan mértékben felerősödik, hogy a népi humor ágyrajárók városának nevezi Szentendrét a rengeteg ingázó miatt. A lakosság összetételének, szerkezetének átrendeződésében az is közrejátszott, hogy a feudális kiváltságok megszűnése és a szerb haza korábbi függetlenedése következtében jelentős visszatelepedési hullám indult meg a szerbség körében, helyettük szlovák és német ajkú polgárok érkeztek, a lakosság összetételének átalakulásával a templomok is más egyházak tulajdonába kerültek át. A város nevének helyesírása is megváltozik, 1900-ban hivatalosan is felveszi a Szentendre nevet a korábbi kötőjeles Szent-Endre verzió helyett. Az I. világháborúig tartó boldog békeidőben a fővárosihoz hasonlóan szökken szárba a kulturális és társasági élet, polgári klubok, egyletek jönnek létre – például a Jávor Dalkör vagy a Katholikus Legényegylet –, melyek tánczestélyek, színielőadások, felolvasások, bálok szervezésével színesítik a mindennapokat. A gyümölcsösök, legelők megműveléséből, valamint az állattenyésztésből származó bevételeknek köszönhetően a város és lakóinak pénzügyi helyzete is stabilizálódik. Aztán beköszönt az újabb sötét korszak, a világháború.

Szentendre az I. világháború utáni sokkból a húszas években a város akkori polgármesterének, Dr. Starzsinszky Lászlónak köszönhetően megteszi első lépéseit a „festők városa” turisztikai szlogen és vonzerő kiépítése felé. A városvezető ugyanis a település szélén álló, használaton kívüli járványkórházat pályakezdő művészek rendelkezésére bocsátja, az idegenforgalom fellendülését remélve a lépéstől. Nyolc művész, Bánáti-Sverák József, Bánovszky Miklós, Heintz Henrik, Jeges Ernő, Onódi Béla, Pándy Lajos, Paizs Goebel Jenő és Rozgonyi László kezdte meg ekkor a munkát az 1928-ban ünnepélyes keretek közt átadott művésztelepen (később Régi Művésztelep). A város életébe bekapcsolódó festőművészek megszínesítik és közben megörökítik Szentendre mindennapjait. A második világháborúig tartó évtizedek aktív szellemi-művészeti életére rengetegen emlékeznek vissza, „akkoriban Szentendre volt az egyetlen oázis idehaza”, írja Korniss Dezső, az egykori művésznemzedék egyik ikonja, akiről később még szót ejtünk. A telep élete hanyatlásnak indult a világháborút megelőző években, a II. világháborúban pedig elvesztette művészeti funkcióját, és katonai célokra használták fel.

A háborús veszteségek után talpra állni (és sorba állni) igyekvő városban a hatvanas évektől elindul egy újabb, két szálon futó irány: a „múzeumváros” profil megteremtésének központilag meghatározott, képzőművészeti főcsapás mentén való megvalósítása, egyszersmind az alternatív művészeti élet felvirágzása. Ekkoriban jön létre rengeteg, ma is meghatározó kulturális intézmény, sok egyéb között a Szabadtéri Néprajzi Múzeum. Az 1970-es években magas fordulatszámon pörgő kultúrgépezet működését jól érzékelteti a Szentendrei Képtár megnyitóján elmondott miniszteri beszéd: „A Pest megyei pártbizottság és a Pest megyei Tanács tudatos erőfeszítéseinek eredményeiként alakult az új művésztelep, nyíltak múzeumok, kiállítótermek, […] majd [ti. a munka] folytatódott a régi művésztelep megépítésével, a Galériával, a Ferenczy Múzeum bővítésével, a Kovács Margit-, a Czóbel Gyűjtemény létrehozásával, […] majd néhány hónap múlva másutt, a városban megnyílik a Barcsay-gyűjtemény és már folyik az előkészítése a Kerényi-, Kmetty-, Ámos- és Anna Margit-gyűjtemény berendezésének is.”

Ezzel párhuzamosan a város életében rengeteg más, durva beavatkozás is történik; tájidegen épületek, a mozi, a posta, a könyvtár kockái, az egyszerű lakótelep-szigetek kiépítése és a jövőt nagyban determináló 11-es út kialakítása jellemzik ezt az időszakot. Közben az egész ország megismeri Szentendrét a lelkendező újságcikkeknek és az egymás után következő megnyitókról készült riportoknak köszönhetően. Az állami televíziókon és lapokon keresztül minden nappaliba eljutnak a városról készült ikonikus képsorok, röpködnek a „festők városa”, a „művészetek városa”, a „múzeumváros” címkék, bájos utcái, sikátorai és különleges házai minden újságíróban más és más nagy ívű gondolatot ébresztenek. A nyolcvanas években Szentendre közel milliós éves turisztikai forgalmat bonyolít le, ami „adatnak gyönyörű, de boldogságnak nem fenékig tejfel”, írja a Ludas Matyi újság.

A rendszerváltás után a látogatottság folyamatos csökkenése nehéz helyzetbe hozta a várost, amelynek el is kellett tartania a kiépült kulturális intézményrendszert, márpedig Szentendre képzőművészeti gyűjteményei lakosságszámra elosztva biztosan a legmagasabbak között vannak az országban. A „művészváros” profil persze továbbra is a turizmus hívószava maradt, a New York Times 1990-ben „SoHo on the Danube” címen jelentet meg cikket az itt tapasztalható pezsgő művészeti életről. Ha a múzeumok már nem is hoznak annyi látogatót, mint egykor, a művészeti élet nem tűnt el, csak átalakult: fesztiválok, népszerű programok sokasága vonzza ma ide a látogatókat. Az itt élő alkotók száma jelenleg is száz fő feletti. Persze nem csak művészeti ágakban lehet nagyot alkotni. Szentendre különleges bőséget élvez azokban a vállalkozókban, helytörténészekben, krónikásokban, akik a mai napig aktívan dolgoznak azon, hogy Szentendre hírnevét öregbítsék, éltető táptalaját – amiből már annyi, sokszor alulról szerveződő programsorozat, fesztivál, közösségi esemény virágzott ki – gondozzák, és a város díszleteiben ne csak a forgatócsoportok és a turisták, hanem a helyi lakosok is igazán otthon érezhessék magukat.

Felhasznált betűtípusok
Andada Pro – SIL Open Font License
Titillium Web – SIL Open Font License
Ubuntu Mono – Ubuntu Font Licence v1.0